АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2051/18 Справа № 194/960/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Солодовник І. С. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м. Дніпро 08 травня 2018 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, дії чи бездіяльності органів державної влади, їх посадовими та службовими особами, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у серпні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача виниклу заборгованість за кредитним договором /а.с.7-8/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 грудня 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобовязання за даним договором. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2016 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та у звязку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 13 грудня 2011 року станом на 30 червня 2016 року в розмірі 11 681, 25 грн., з яких: заборгованість за кредитом 374,85 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 7 373,96 грн., заборгованість за пенею та комісією 2 900 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 532,44 грн.. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с.132-135/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано пропуск позовної давності банком для звернення з заявленими вимогами /а.с.139-140/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 грудня 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, на підставі особистої заяви відповідача. За умовами договору ОСОБА_2 отримав від банку кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки /а.с.11-12/.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.

Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачу кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в розмірі 8 000 грн., яку (картку) відповідач отримав та використала кредитні кошти в своїх цілях.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами. Остання банківська операція щодо зняття відповідачем готівки з картки, тобто користування кредитними коштами, було здійснено 29 грудня 2012 року

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У порушення умов кредитного договору від 13 грудня 2011 року, позичальник свої зобовязання виконував неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 11 681, 25 грн., з яких 374, 85 грн. заборгованість за кредитом, 7 373, 96 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2 900 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) 532,44 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача виниклу заборгованість станом на 30 червня 2016 року. Задовольняючи заявлені вимоги суд виходив з того, що умовами кредитного договору збільшено строк позовної давності, яка становить 50 років, тому банк звернувся з вимогами в її межах в силу ст..259 ЦК України.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

В своїй анкеті-заяві про приєднання к Умовам та Правилам надання банківських послуг в Приватбанк від 13 грудня 2011 року на отримання кредитної картки із встановленим лімітом кредитних коштів, відповідач підписав пункт, відповідно до якого він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку які були надані йому в письмовому вигляді. Також, зазначено, що своїм підписом відповідач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку /а.с.11/.

З матеріалів справи вбачається, що надані до позовної заяви банком дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_6, тоді як підпис позичальника на вказаних умовах відсутній, як і зазначення дати їх підписання /а.с. 14-37/.

Отже, посилання позивача на те, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку, про що зазначено в особистій заяві позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Тоді як, за вимогами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Матеріали справи не містять договору про збільшення строку позовної давності за спірним кредитним договором, в той час як п.п.п 1.1.7.31 про позовну давність, що становить 50 років та стосується вимог банка про повернення кредиту, сплати відсотків за використання кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, міститься в умовах, які не підписані позичальником.

Враховуючи дані обставини колегія суддів приходить до висновку, що в даних правовідносинах необхідно керуватись норами закону, які визначають загальний строк позовної давності.

Так відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З наданих банком розрахунків заборгованості вбачається, що останній раз відповідач користувався кредитною карткою 29 грудня 2012 року, знявши з картки кредитні кошти у розмірі 50 грн. Так, відповідно наданої банком довідки про умови кредитування, позичальник повинен погасити заборгованість до 25 числа наступного місяця після виникнення заборгованості. Тобто, відповідач повинен був погасити заборгованість до 25 січня 2013 року, отже 26 січня 2013 року (на наступний день після не повернення позичальником боргу) у банка виникло право про стягнення заборгованості.

Тоді як, банк звернувся до суду з даним позовом лише 09 серпня 2016 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду із заявою про застосування строку позовної давності /а.с.89-91/. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року скасувати.

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта