Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 520/2747/15-ц

провадження № 61-18403св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року у складі судді Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» посилалося на те, що 27 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 100 тис. доларів США під 12,5 % річних на строк до 27 квітня 2028 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 27 квітня 2007 року між банком і ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки № 111768 (далі - Договір поруки), за яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за невиконання зобов'язань позичальником. Позичальник не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 19 лютого 2015 року в неї утворилася заборгованість за кредитом і процентами у розмірі 60 950,48 доларів США та заборгованість за пенею - 14 190 грн 70 коп. Враховуючи наведене, банк просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту та договору поруки недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що Кредитний договір містить несправедливі умови щодо валютних ризиків, які покладені на позичальника, при укладенні цього договору банк не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, приховав і неправильно відобразив фактичні дані та відомості щодо реальної процентної ставки і подорожчання кредиту. Відсутність у Кредитному договорі вказаних вище застережень і домовленостей між сторонами суттєво порушує баланс договірних правовідносин. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсними Кредитний договір та Договір поруки.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2016 року у складі судді Прохорова П. А. первісний позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом і процентами (за період з 27 серпня 2014 року до 19 лютого 2015 року) в розмірі 58 616,21 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами (за період з 27 серпня 2014 року до 19 лютого 2015 року) в розмірі 13 329 грн 36 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за процентами (за період до 27 серпня 2014 року) в розмірі 2 334,27 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами (за період до 27 серпня 2014 року) в розмірі 861 грн 34 коп. В іншій частині вимог первісного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

05 вересня 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2016 року, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3залишено без руху з передбаченої частиною другою статті 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), підстави несплати судового збору за подання апеляційної скарги і надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2016 року постановлено вважати неподаною та повернути заявнику з підстав, передбачених частиною другою статті 121, статтею 297 ЦПК України 2004 року, у зв'язку з невиконанням особою, яка подала апеляційну скаргу, вимог ухвали суду щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що особою, яка подала скаргу, не сплачено судового збору за її подання у встановленому законом порядку.

01 березня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року, а справу направити до цього ж суду для розгляду апеляційної скарги по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 як споживач звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом апеляційної інстанції порушено право заявника на судовий захист.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 30 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У липні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не звільнена від сплати судового збору за оскарження судового рішення в частині вирішення первісного позову про стягнення заборгованості, оскільки первісний позов подано не споживачем і він не пов'язаний із захистом прав споживача, а стосується прав кредитора. Станом на день пред'явлення позову стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачала пільги для споживачів у вигляді звільнення від сплати судового збору.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 квітня 2018 року справу № 520/2747/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Постановляючи ухвалу від 22 грудня 2016 року про визнання неподаною апеляційної скарги та повернення її представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3, апеляційний суд керувався нормами статей 121, 297 ЦПК України 2004 року і виходив з того, що заявник не виконав вимог ухвали цього суду від 19 вересня 2016 року про залишення апеляційної скарги без руху в частині сплати судового збору.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є правильним.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з частиною другою статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу (залишення заяви без руху та повернення заяви у разі неусунення її недоліків у встановлений судом строк).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки зазначена пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову.

Спеціальним законом передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав (частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.

Отже, споживачі звільняються від сплати судового збору лише у справах за їх позовами за умови, що ці позови стосуються порушення їх прав. Позов кредитора до споживача про стягнення заборгованості не стосується захисту прав споживача, а навпаки пов'язаний з допущеними споживачем порушеннями умов Кредитного договору. Тому при оскарженні рішення суду, яким вирішено такий позов, споживач зобов'язаний оплатити скаргу судовим збором в установлених законом порядку і розмірі.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині первісного позову ПАТ «УкрСиббанк», апеляційний суд дійшов правильного висновку про повернення заявнику апеляційної скарги у зв'язку з невиконанням вимог закону щодо сплати судового збору за подання цієї скарги.

Доводи касаційної скарги повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи і положеннями законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик