Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 307/3662/15-ц

провадження № 61-8835св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю., Павліченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Позов мотивований тим, щ з 2009 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Подружжя проживало у житловому будинку на АДРЕСА_1, до якого згодом було добудовано дві кімнати. У листопаді 2014 року, позивач разом із своєю донькою від першого шлюбу та донькою від шлюбу з відповідачем, яка є інвалідом дитинства І групи, переїхала до своїх батьків через сімейний конфлікт із ОСОБА_3 Вказувала на те, що відповідач перешкоджає їй із донькою проживати в цьому житловому будинку.

На підставі викладеного позивач просила вселити її та ОСОБА_4

у житловий будинок на АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні будинком та надвірними спорудами.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зустрічний позов мотивований тим, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає більше одного року, оплату за комунальні послуги не здійснює, житловим будинком не користується.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком на АДРЕСА_1.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 березня 2016 року первісний позов задоволено.

Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у житловий будинок на АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні будинком та надвірними спорудами.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доведено факт перешкоджання відповідачем користуванню житловим будинком ОСОБА_2 та ОСОБА_4 через неприязні стосунки. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 як член сім'ї відповідача не втратила права на проживання

в цьому будинку, оскільки була відсутня у ньому з поважних причин через перешкоди, які чинив їй ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову скасовано та відмовлено у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. ОСОБА_3 не є власником житлового будинку на АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є членом сім'ї відповідача, який перешкоджає їй у здійсненні права користування житловим будинком. Зазначає, що іншого житла не має, умов для проживання з дитиною-інвалідом у своїх батьків немає.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що з 2009 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина є інвалідом І групи з дитинства, потребує стороннього догляду та належних умов проживання, ураховуючи її особливості.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2016 року, яке 01 липня 2016 року набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Позовних вимог щодо порядку виховання і утримання дитини, поділу спільного майна сторін в цьому провадженні заявлено не було.

Установлено, що згідно з погосподарською книгою власником будинку на АДРЕСА_1, який побудований в 2003 році,

є ОСОБА_3 У будинку зареєстровані: дружина ОСОБА_2, донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, донька позивача від іншого шлюбу.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_2, складеним комісією Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області виявлено, що за час спільного проживання

з ОСОБА_3, подружжя побудувало до будинку прибудову, де разом і проживали. 20 листопада 2014 року ОСОБА_3 прогнав ОСОБА_2 разом з дитиною із спірного будинку, і вона змушена була переїхати проживати до своїх батьків у с. Вільхівчик. У вересні 2015 року ОСОБА_2 зверталася до Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області за допомогою щодо вселення до будинку з хворою дитиною, однак ОСОБА_2 не допустив їх до помешкання.

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, діти власника. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів установив, що позивач проживала в спірному будинку як член сім'ї ОСОБА_3, припинення сімейних відносин з яким не позбавляє її та їх малолітню дитину, які були вселені відповідно до статті 156 ЖК України, права на користування цим будинком на тих самих умовах, на яких вона користувалась ним при вселенні. Врахувавши, що позивач надала суду належні та допустимі докази на підтвердження факту порушення своїх прав та прав малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користування житловим будинком щодо непроживання у спірному будинку з поважних причин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову.

Отже, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, виходив з того, що позивач зареєстрована та проживає у своїх батьків у будинку на АДРЕСА_2. При цьому апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин, не надав жодної оцінки тим обставинам, які підтверджені належними доказами, що колишнє подружжя добудувало прибудову до вказаного будинку під час шлюбу, де і проживали разом.

Не звернув уваги, що згідно з погосподарською книгою власником майна, до якого зведено прибудову, є відповідач. Враховуючи вказане, вимогам закону вказане рішення апеляційного суду не відповідає.

Таким чином, правильним є висновок місцевого суду про те, що позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження правових підстав користування житловим будинком, а тому вона має право безперешкодно користуватися спірним житловим будинком, оскільки таке право надано законом членам сім'ї власника будинку.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки суду першої інстанції відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення порушеного права ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року скасувати, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області

від 10 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик