Справа № 630/40/18
Провадження № 2/630/87/18
11 травня 2018 року м. Люботин
Люботинський міський суд Харківської області у складі:
Головуючого судді Малихіна О.О.,
за участі секретаря Косенко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Люботин Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень від 23 березня 2018 року, просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що в період перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1, який було розрізано у 2003 році, вона продала 06 березня 2001 року квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належала їй на праві особистої приватної власності з 1994 року, тобто ще до укладення шлюбу. За рахунок отриманих грошових коштів нею 13 квітня 2001 року була придбана за договором купівлі-продажу 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_3. В той час відповідач не працював та не приймав фінансової участі у придбанні вказаного житлового будинку, а тому його слід вважати таким, що належить їй, позивачу, на праві особистої власності. Але відповідач оспорює таке право позивача, що змусило її звернутися до суду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснила, що квартиру в м. Харкові вона отримала у власність ще у 1980-х роках, коли носила прізвище «ОСОБА_1». З відповідачем ОСОБА_2 вона зареєструвала шлюб у 2000 році та проживала разом з ним до 2003 року, коли шлюб було розірвано. В цей період чоловік неодноразово переконував її у перевагах проживання у приватному будинку та наполягав, аби вона продала квартиру і купила замість неї житловий будинок. Вона, ОСОБА_1, піддавала на такі вмовляння та почала процедуру продажу квартири. Лише у такий спосіб вона могла придбати собі житловий будинок за містом, бо інших доходів у неї, окрім пенсії по інвалідності, не було, а чоловік теж не мав постійної роботи. На отримані від продажу квартири гроші вона несподівано швидко змогла придбати недорогий будинок в м. Люботин. Але в подальшому чоловік жодним чином не докладав зусиль для підтримання технічного стану житлового будинку.
Представник позивача ОСОБА_3 підтримала заявлені позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснила, що, незважаючи на перебування сторін у шлюбі, житловий будинок був придбаний виключно за гроші від продажу позивачем власного нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1. В той час у відповідача були відсутні джерела для отримання прибутків, тому він не міг приймати участь у придбанні вказаного житлового будинку.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання відповідач не повідомив, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась за неповажних причин. Відзив на позов відповідач до суду не подавав. Суд, зі згоди позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.
В судовому засіданні, вислухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідка і дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Спірним майном є 1/2 частина житлового будинку надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3, та зареєстрований на праві власності на ім'я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13 квітня 2001 року приватним нотаріусом ХРНО Гонтаренко С.Л. за реєстр. № 587. Зі змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_1 сплатила за придбаний об'єкт нерухомого майна 5500,00 грн.
Розірвання шлюбу між сторонами відбулась 15 квітня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1, виданим 15 квітня 2003 року відділом РАГС Люботинського міського управління юстиції Харківської області.
Відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КЗпШС України, які діяли під час виникненні правовідносин, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КЗпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності.
Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, які охоплюють період з 01 січня 1998 року по 31 березня 2001 року, позивач ОСОБА_1 не отримувала доходів, а відповідач ОСОБА_2 отримав сукупний дохід, за вирахуванням податків, в сумі 900,90 грн.
За ініціативою позивача в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_7, яка пояснила, що являється матір'ю ОСОБА_1 Свідок пояснила суду, що ОСОБА_1 володіла квартирою АДРЕСА_1, яку вона отримала від неї в порядку обміну квартири, яка належала їй, ОСОБА_8, на дві інші квартири. Станом на 1998 рік донька отримувала допомогу по інвалідності і не могла працювати. Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, донька проживала разом з чоловіком в квартирі його матері. Про те, що донька продала власну квартиру і на отримані гроші купила будинок в м. Люботин, вона, ОСОБА_8, дізналася лише через місяць потому, коли доньки привезла її до себе в гості. Вона була обурена таким вчинком доньки.
Оцінюючи показання свідка, суд приходить до переконання, що вони не містять в собі інформацію про обставини набуття подружжям майна в період шлюбу, тому не приймає їх та відхиляє як неналежний доказ.
Однак, всі інші, досліджені судом докази свідчать про те, що спірне майно було набуте подружжям хоча й в період шлюбу, але виключно за рахунок майна, яке належало позивачу ОСОБА_1 до шлюбу на праві особистої приватної власності. Оскільки належні і допустимі докази вказують на відсутність у відповідача доходів чи власних накопичень, які він мав змогу вкласти у придбання спірного майна, суд визначає відсутність частки відповідача ОСОБА_2 у житловому будинку.
Тому суд задовольняє позов повністю і визнає за позивачем право особистої власності на спірну частину житлового будинку.
Керуючись ст.ст. 22, 25, 27-1 КЗпШС України, ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 265, 280, 281 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

На заочне рішення відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення до Люботинського міського суду Харківської області може бути подана письмова заява про його перегляд. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст заочного рішення складений 15 травня 2018 року.

Суддя О. О. Малихін