Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 522/6023/16-ц

провадження № 61-1363 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року в складі судді Бойчука А. Ю. та рішення апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2017 року в складі суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони, перебуваючи у шлюбі, у серпні 2009 року придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Volkswagen Touareg, державний номерний знак НОМЕР_1. Шлюб між сторонами розірваний.

Посилаючись на те, що право власності на зазначене майно зареєстроване на ім'я відповідача, позивач просила поділити спільне майно подружжя та виділити у власність по 1/2 частини кожному.

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 за особисті кошти у сумі 150 000 дол. США, отримані ним у позику від матері.

За цих обставин ОСОБА_5 просив визнати за ним право особистої приватної власності на зазначену квартиру, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 7 250 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартира придбана відповідачем за особисті кошти, які він отримав у позику, тому це майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи спір про поділ між сторонами автомобіля, суд виходив з того, що позивач не довела факт придбання автомобіля під час шлюбу.

Рішенням апеляційного суду Одеської області віл 7 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у власність по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання за ними права власності на зазначені частки квартири. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. У частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_3 про поділ автомобіля рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 14 469 грн судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірна квартира не є особистою власністю відповідача, оскільки придбавалась для поліпшення житлових умов сім'ї, у подальшому сторони проживали, користувались та спільно утримували квартиру, а позивач займалась веденням домашнього господарства та доглядом за дітьми.

У січні 2018 року ОСОБА_5 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та залишити в силі рішення суду першої інстанції у частині вирішення цієї позовної вимоги; рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення вимог зустрічного позову просить скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 позовної вимоги про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя не заявляла тому, визначаючи за позивачем право власності на 1/2 частини квартири, суд вийшов за межі позовних вимог. Відповідач зазначає, що квартира придбана ним за кошти, отримані у позику від матері, солідарне погашення якої позивач не здійснює, оскільки не визнає борг, що має враховуватись при поділі майна подружжя.

У березні 2018 року ОСОБА_3 подала до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу без задоволення, мотивуючи відзив тим, що апеляційний суд розглянув справу в межах заявлених позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (частина перша статті 71 СК України).

Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Суд встановив, що сторони перебували у шлюбі з 3 вересня 2004 року до 9 грудня 2014 року.

6 серпня 2009 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрував нерухомість на себе як єдиного власника.

Відповідачем не доведено, що зазначена квартира придбавалась за рахунок особистих коштів, які належали йому до одруження, подарованих коштів або отриманих у спадщину. Більш того, ОСОБА_5 стверджував, що квартира придбана за кошти, які були отримані ним у позику під час перебування у шлюбі. За таких обставин, квартира не є його особистою приватною власністю.

Відповідно до частини першої статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

З огляду на частину другою статті 364 ЦК України, виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Квартиру, яка знаходиться в багатоповерховому будинку, неможливо поділити в натурі, оскільки немає технічної можливості переобладнати приміщення в окремі об'єкти нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, влаштувати окремий вхід та здійснити інші пов'язані з цим перепланування.

Вирішуючи питання про поділ спільного майна, суд встановив, що реально виділити відокремлену частину нерухомості неможливо, жодна зі сторін не погодилась на отримання грошової компенсації та не внесла відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України, за обставин чого дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на ідеальну частку спірної квартири без її реального поділу, тобто про залишення майна у спільній частковій власності сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не визнає та не здійснює погашення позики, не заслуговують на увагу, оскільки оплата відповідачем за рахунок особистих коштів за боргами колишньої сім'ї не підтверджується відповідними засобами доказування.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, визнаючи за позивачем право власності на частку у майні, що підлягає поділу, є безпідставним, оскільки визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири без реального поділу відповідає вимогам частини п'ятої статті 71 СК України щодо поділу неподільної речі.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2018 року зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження.

За таких обставин виконання судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик