Справа № 464/7106/16-Ц Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/4338/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Мички Б.Р. від 16 травня 2017 року у справі за позовом представника ОСОБА_5; ОСОБА_12 до ОСОБА_2, третя особа Дроговизька сільська рада Миколаївського району Львівської області про встановлення нікчемності заповіту, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року у задоволенні позову представника позивача ОСОБА_5; ОСОБА_12 до ОСОБА_2, третя особа Дроговизька сільська рада Миколаївського району Львівської області про встановлення нікчемності заповіту відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити. Вважає рішення таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального, процесуального права і підлягає скасуванню. Зазначає, що після смерті ОСОБА_8 позивачу стало відомо, що існує ще один спадкоємець - ОСОБА_2, яка отримала право спадкування за заповітом, посвідченим 14.11.2011 року секретарем Дроговизької сільської ради, у відповідності до якого ОСОБА_8 начебто хотів заповісти усе своє майно з чого б воно не складалося і все те, що мало б належати йому на день смерті - відповідачу. Вказує на те, що спадкодавець постійно проживав у м. Львові, та наскільки відомо позивачу не мав родичів або друзів у с. Дроговиж, Миколаївського району, Львівської області. Вважає оспорюваний заповіт нікчемним, оскільки такий посвідчений з порушенням вимог чинного в Україні законодавства на день посвідчення такого. Також, зазначає, що станом на день посвідчення заповіту, с. Дроговиж підпадало під юрисдикцію Миколаївського районного нотаріального округу, в якому здійснювали нотаріальну діяльність нотаріуси.

В судове засідання позивач та представник третьої особи не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника в заперечення апеляційної скарги, що аналогічні доводам усних та письмових заперечень на позов, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, позовної заяви та заперечень на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 1257, ст. 1251 ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р., ч.1 ст. 133 Конституції України, п.1 Положення про порядок вирішення питань адміністративно-територіального устрою Української РСР від 12.03.1981 р. із змінами, внесеними законом України № 4865-VI від 24.05.2012 р., 2 ч. 1 ст. 37, ст. 38 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пп.5 п.1 б ст. 38 ЗУ «Про місцеве самоврядування» та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що 14 листопада 2011 року було складено заповіт, згідно якого ОСОБА_8 заповів все його майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, ОСОБА_2, із зазначенням ОСОБА_8 «цей заповіт записано з моїх слів вірно, мною прочитано вголос і власноручно підписано». Даний заповіт посвідчений ОСОБА_9, секретарем виконкому Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області в приміщенні сільської ради та зареєстровано в реєстрі за №141. Однак, як вбачається із копії витягу із журналу реєстрації нотаріальних дій, така нотаріальна дія як посвідчення заповіту ОСОБА_8 зареєстрована під порядковим номером 140. Окрім цього, у зазначеному журналі реєстрації під цим же номером раніше здійснювалася реєстрації іншої нотаріальної дії. З показань допитаної у судовому засіданні як свідка ОСОБА_9, яка здійснювала реєстрацію вищезгаданих нотаріальних дій, вбачається, що реєстрація двох нотаріальних дій у журналі реєстрації під одним номером 140 є технічною помилкою, правильним номером реєстрації посвідчення заповіту є №141, який і зазначений безпосередньо на заповіті. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Згідно з Рішенням №7 «Про призначення відповідальної особи за вчинення нотаріальних дій у Дроговизькій сільській раді» від 30.11.2010 р., підписаного сільським головою ОСОБА_10, відповідно до пп. 5 п.1б ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконком Дроговизької сільської ради вирішив призначити відповідальну за вчинення нотаріальних дій у Дроговизькій сільській раді - ОСОБА_9, секретаря сільської ради, виконкому. З листа Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області №442/02-15/945 від 01.12.2016 р. вбачається, що приватні чи державні нотаріуси в межах населеного пункту с.Дроговиж станом на 14.11.2011 р. не діяли. А відтак, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що заповіт посвідчено уповноваженою особою Дроговизької сільської ради, його форма та посвідчення відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Представник позивача ОСОБА_5; ОСОБА_12 звернувся в суд з позовом, в якому просив встановити нікчемність заповіту ОСОБА_8, посвідченого 14.11.2011 р. секретарем Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області, за яким ОСОБА_8 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право заповів відповідачу (позовна заява та заповіт а.с. 2-5).

В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що позивач ОСОБА_5 була тіткою ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та є спадкоємцем третьої черги після смерті останнього. А оскільки у ОСОБА_8 не було дітей та дружини, братів і сестер, а батьки його померли, фактично вона повинна була б стати спадкоємцем за законом. Однак після смерті ОСОБА_8 їй стало відомо, що існує ще один спадкоємець - ОСОБА_2, яка отримала право на спадкування за заповітом, посвідченим 14.11.2011 р. секретарем Дроговизької сільської ради. Вважає даний заповіт нікчемним, оскільки такий посвідчений з порушенням вимог законодавства України, яким передбачено, що заповіт повинен бути посвідчений нотаріусом і виключно у тих випадках, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, окрім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Зазначає, що спадкодавець постійно проживав у м.Львові, де на момент складання заповіту здійснювали свою діяльність як державні, так і приватні нотаріуси; не мав родичів чи друзів у с.Дроговиж Миколаївського району Львівської області, а також у нього були відсутні будь-які підстави для відвідування даного села. Станом на день посвідчення заповіту с.Дроговиж підпадало під юрисдикцію Миколаївського районного територіального округу, де також здійснювали свою діяльність як державні, так і приватні нотаріуси. Окрім цього покликалися і на те, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування зобов'язана при здійсненні нотаріальної дії відобразити номер нотаріальної дії, її дату та зміст. Однак у журналі реєстрації посвідчення заповіту та інша нотаріальна дія зареєстровані під порядковим номером 140, що є порушенням вимог щодо належної реєстрації вчиненої нотаріальної дії.

Колегія суддів вважає, що такі доводи позивача не є обґрунтованими та правильно не взяті до уваги судом першої інстанції.

Так, відповідно до статті 1233 ЦК України (в редакції на час спірних правовідносин) , заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ж ст. 1234 ЦК України (що діяла у цей же період), право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

За ст. 1235 ЦК України (в редакції на час спірних правовідносин), заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність. Діти (внуки) цієї особи мають право на спадкування на загальних підставах.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України (в редакції на час спірних правовідносин), заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно ст. 1247 ЦК України (в редакції на час спірних правовідносин) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку ( 491-2011-п ), затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За ст. 1248 ЦК України (в редакції на час спірних правовідносин), нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1251 ЦК України (в редакції на час спірних правовідносин), якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно ж норм Закону України «Про нотаріат» (станом на час спірних правовідносин) вбачається таке.

Ст. 1: Нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу.

У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України.

Посвідчення заповітів і доручень, прирівняних до нотаріальних, може провадитись особами, вказаними у статті 40 цього Закону.ї

За ст. 9 Закону, нотаріус та посадова особа органу місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, не вправі вчиняти нотаріальні дії на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка чи своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), а також на ім'я і від імені працівників даної нотаріальної контори, працівників, що перебувають у трудових відносинах з приватним нотаріусом, або працівників даного виконавчого комітету. Посадові особи органу місцевого самоврядування не вправі вчиняти нотаріальні дії також на ім'я і від імені даного виконавчого комітету. У зазначених випадках нотаріальні дії вчиняються в будь-якій іншій державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса чи у виконавчому комітеті іншої сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Посадові особи, перелічені у статті 40 цього Закону, не вправі посвідчувати заповіти та доручення на своє ім'я і від свого імені, на ім'я і від імені свого чоловіка або своєї дружини, його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер). Нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил, є недійсними.

Згідно ст. 37 Закону, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії:

1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна;

2) посвідчують заповіти (крім секретних);

3) видають дублікати посвідчених ними документів;

4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них;

5) засвідчують справжність підпису на документах.

Зазначені посадові особи органів місцевого самоврядування не мають права на оформлення документів, призначених для використання за межами державного кордону.

За статтею ж 39 Закону, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Порядок вчинення нотаріальних дій консульськими установами встановлюється цим Законом, Консульським статутом України та іншими актами законодавства України.

Відповідно ж до ст. 56 Закону, нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку ( 491-2011-п ), затвердженого Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Згідно ж п.п. 10, 11, 156, 157, 159-161, 171 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», що затверджена наказом Міністерства Юстиції України від 3.03.2004 N 20/5 (станом на час спірних правовідносин):

10. Нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених Законом України "Про нотаріат" ( 3425-12 ) та іншими актами законодавства України.

11. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених Законом ( 3425-12 ).

156. Нотаріус посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) та особисто подані нотаріусу.

Посвідчення заповіту через представників не допускається.

157. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. ( Абзац перший пункту 157 в редакції Наказу Міністерства юстиції N 33/5 ( z0373-05 ) від 07.04.2005 )

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції.

Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

159. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

160. Нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству.

За заповітом майно може бути заповідане тільки у власність. Проте заповідач може покласти на спадкоємця, до якого переходить, зокрема, житловий будинок, квартира або інше рухоме чи нерухоме майно, зобов'язання надати іншій особі право користування цим майном або певною його частиною. Заповідач може обумовити виникнення права на спадщину в особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов'язаної, так і не пов'язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо).

Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства.

До заповіту може бути включено розпорядження немайнового характеру (наприклад, розпорядження особистими паперами, визначення місця і форми здійснення ритуалу поховання заповідача, бажання призначити опіку над неповнолітнім, виконання дій, спрямованих на здійснення певної суспільно корисної мети тощо).

161. Заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) про право на обов'язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору.

171. Відомості про заповіти підлягають обов'язковій реєстрації в Спадковому реєстрі в порядку, установленому Положенням про Спадковий реєстр ( z0714-00), затвердженим наказом Мін'юсту України.

При внесенні відомостей до Спадкового реєстру нотаріус обов'язково зазначає вид посвідченого заповіту (секретний, заповіт подружжя).

Згідно ж п.п. 5 п. б ч.1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад)

Із наведених норм закону та підзаконного нормативно-правового акту вбачається, що у таких відсутні будь-які норми, які б свідчили про під ставність доводів позову та апеляційної скарги.

Жодних норм, які б вказували про необхідність посвідчення заповіту виключно за постійним місцем проживання громадянина, що зареєстроване у встановленому законом порядку - немає, як і вимог про виключну необхідність посвідчення такого у нотаріуса без можливості посвідчення такого посадовою особою виконавчого комітету сільської селищної, міської ради у населеному пункті у якому немає нотаріуса, яким є с.Дроговиж Миколаївського району Львівської області де був за бажанням ОСОБА_8 посвідчений заповіт.

Тобто вказана нотаріальна дія могла бути вчиненою нотаріусом чи посадовою особою будь-якого виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів на всій території України в межах їх нотаріального округу чи території відповідної ради.

Тому підстав вважати, що оспорюваний заповіт, який був посвідчений посадовою особою населеного пункту де був відсутнім нотаріус та бажав укласти заповіт ОСОБА_8, - був посвідчений не уповноваженою на це особою та з порушенням вимог закону - немає.

Що стосується помилкового зазначення порядкових номерів нотаріальних дій у журналі реєстрації таких згаданого органу місцевого самоврядування (а.с. 6-8), то вказане на дійсність самого заповіту, у якому чітко вказаного номер реєстрації такого у реєстрі (№141) та волевиявлення заповідача не впливає.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід вважати необґрунтованими, а саму скаргу - відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра