ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

суддів Кішкіної І.В. (доповідач), Новікової Г.В., Папоян В.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 234/10417/15-ц за позовом ОСОБА_3 до обласного центру медико-соціальної експертизи, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання дій незаконними, поновлення на роботі, відшкодування заробітної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 лютого 2016 року (суддя Лутай А.М., повний текст рішення складено 02 березня 2016 року),

в с т а н о в и в :

16 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до обласного центру медико-соціальної експертизи про визнання дій незаконними, поновлення на роботі, відшкодування заробітної плати, посилаючись на те, що з 2004 року він працював на посаді лікаря-експерта міжрайонної медико-соціальної експертизи, має кваліфікацію лікаря вищої категорії та є кандидатом медичних наук. З 2010 року у нього з керівництвом МСЕК склалась конфліктна ситуація пов'язана з тим, що він захистив кандидатську дисертацію і став претендувати на посаду голови МСЕК, ще однією причиною негативного відношення до нього є те, що він намагався звернути увагу на корупційні та злочинні дії посадових осіб ОЦ МСЕ, що виразилося у специфічних способах організації діяльності комісій та підбір кадрів, результатом цього стала повсякденна практика незаконного винесення рішень про інвалідизацію осіб та розкрадання державних коштів. З зазначеного часу його цькують, про його професійні та ділові якості поширюють негативну інформацію. 15 листопада 2013 року наказом №709-к з 02 грудня 2013 року його було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, як зазначено у наказі підставою для звільнення була його заява від 14 листопада 2013 року про звільнення за власним бажанням. Однак заяви про звільнення з роботи за власним бажанням він не подавав. Крім того, на час звільнення він перебував на стаціонарному лікуванні. Рішенням Калінінського районного суду м.Донецька від 12 червня 2014 року його було поновлено на роботі та компенсована заробітна плата за час вимушеного прогулу. Відповідно до листа міністерства соціальної політики України від 08 липня 2014 року №7302/3/14-14/13 він подав заяву про відпустку за свій рахунок у зв'язку з необхідністю вивезти родину за межі зони АТО, щоб після цього приступити до виконання своїх обов'язків. Незважаючи на це 20 жовтня 2014 року головою межрайонної МСЕК №4 ОСОБА_5 його знову не допустили до роботи. 22 червня 2014 року його не пустили на профспілкові збори з участю представника. Звертання до керівництва МСЕ, в тому числі до ОСОБА_4, результатів знову не дали. Йому дотепер не відомо коли та ким прийнято рішення про недопущення його до роботи. Просив визнати незаконними дії обласного центру медико-соціальної експертизи із недопущення його до роботи, поновити його на роботі на посаді лікаря-експерта міжрайонної медико-соціальної експертної комісії №4 м.Донецька або тої комісії, в яку вона реорганізована, а також відшкодувати йому заробітну плату з 20 жовтня 2014 року по час поновлення на роботі як за вимушений прогул.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до обласного центру медико-соціальної експертизи, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання дій незаконними, поновлення на роботі, відшкодування заробітної плати відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що відсутні об'єктивні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про поновлення його на роботі, оскільки як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3 на підставі рішення Калінінського районного суду м. Донецька Донецької області від 12 червня 2014 року з 02 грудня 2013 року був поновлений на посаді лікаря-ортопеда-травматолога міжрайонної МСЕК №4 м. Донецька, і доказів того, що його було звільнено після цього та не допущено до роботи, суду не було надано.

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_3 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а саме в своїй позовній заяві ОСОБА_3 не стверджував, що його було звільнено, а підкреслював, що йому до сього дня невідомо, на якій підставі його не було допущено до роботи. На цю обставину він не посилався, тож і не має доводити. Для вирішення спору це також не має значення. На доказ недопущення його до роботи ОСОБА_3 було надано суду заяву, зареєстровану канцелярією ОЦ MCE №295 21 жовтня 2014 року, на яку відповіді не отримав. Сам факт виходу на роботу 20 жовтня 2014 року був підтверджений третьою особою ОСОБА_5, у судовому засіданні. Однак суд у своєму рішення цей доказ ігнорував, не включивши його в описову частину і не пояснюючи причин. Крім того, посилаючись на відсутність доказу з його сторони, суд посилається на пояснення ОСОБА_5 як на доказ. При цьому ігнорується той факт, що ОСОБА_5 не надала доказів на підтвердження своїх тверджень. Ця обставина порушує рівність сторін у процесі і встановлює перевагу одного доказу над другим без будь яких обґрунтувань. Відсутність доказу знаходження позивача у відпустці без збереження заробітної плати як на привід для відмови у задоволенні позову, суд знову не обґрунтував нічим. Ця обставина могла б мати значення, якби спір стосувався законності надання чи ненадання відпустки згідно його заяви від 25 липня 2014 року. Оскільки відповідач і треті особи не стверджували, що відпустка не була надана, то і доводити цього не потрібно. До того ж, у попередньому судовому засіданні суд не відніс цей факт до тих, які потрібно доводити.

На апеляційну скаргу відповідач надав відзив, у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення першої інстанції без змін. В обґрунтування зазначає, що позов ОСОБА_3 про поновлення на роботі вже був розглянутий судом 12 червня 2014 року, а тому для звернення до суду з такою ж заявою відсутні підстави, крім того, у відповідача відсутня інформація щодо виконання або часткового виконання вказаного рішення, оскільки всі документи знаходяться в м.Донецьку, тобто на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через повідомлення на офіційному сайті апеляційного суду.

Представник позивача ОСОБА_6, який діє на підставі свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю та ордеру, в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача обласного центру медико-соціальної експертизи в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав лист, згідно якого просить справу розглянути за відсутності представника.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви, згідно яких просять справу розглянути за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

На підставі п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цієї редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_3 01 жовтня 2001 році був прийнятий в Донецький обласний центр медико-соціальної експертизи лікарем-експертом, з 01 липня 2011 року переведений на посаду лікаря-експерта-травматолога обласної МСЕК №4 (а.с.99-102 т.1).

Наказом Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи №709 від 15 листопада 2013 року позивача було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 02 грудня 2013 року (а.с.4 т.1 ).

На час звільнення позивач займав посаду лікаря-ортопеда-травматолога міжрайонної МСЕК №4 м.Донецька.

Рішенням Калінінського районного суду м.Донецька Донецької області від 12 червня 2014 року визнано незаконними дії Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи із звільнення позивача ОСОБА_3 з роботи наказом №709 від 15 листопада 2013 року за ст. 38 КЗпП України з 02 грудня 2013 року та поновлено ОСОБА_3 з 02 грудня 2013 року на попередньому місці роботи на посаді лікаря-ортопеда-травматолога міжрайонної МСЕК №4 м.Донецька. Стягнуто з Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 грудня 2013 року по день винесення рішення за 134 робочих дні у розмірі 20887,92 грн. В частині поновлення на роботі рішення допущено до негайного виконання (а.с.5-10 т.1).

З листа Департаменту охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації №01/34-2099 від 25 грудня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 поновлений на роботі 02 грудня 2013 року згідно наказу від 13 червня 2014 року №308-к по закладу на підставі рішення Калінінського районного суду м.Донецька від 12 червня 2014 року №2/256/511/14 (а.с.113 т.1).

21 листопада 2014 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» та у зв'язку з продовженням проведення на території Донецької області антитерористичної операції та з метою організації роботи підпорядкованих закладів на належному рівні, враховуючи розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», на виконання розпорядження голови Донецької облдержадміністрації від 12 листопада 2014 року №680 «Про організацію виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595» зі змінами від 18 листопада 2014 року №692 Департаментом охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації було видано наказ №278 про тимчасове переміщення закладів охорони здоров'я на територію підпорядковану Україні, в тому числі обласного центру медико-соціальної експертизи. Міжрайонна МСЕК №4 м.Донецька не ввійшла до переліку закладів, що переміщуються та на сьогоднішній день знаходиться на непідконтрольній Україні території, що підтверджується додатком до наказу департаменту охорони здоров'я Донецької облдержадміністрації від 21 листопада 2014 року №278 та довідкою обласного центру медико-соціальної експертизи б/н від 17 серпня 2015 року (а.с.30-33 т.1).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України місцезнаходженням Обласного центру медико-соціальної експертизи на теперішній час є місто Краматорськ Донецької області, вул.Дніпропетровська, буд.14 (а.с.29 т.1).

З ксерокопії заяви, наданої позивачем, вбачається, що 20 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до голови МСЕК №4 з вимогою надати пояснення щодо не допуску його до роботи у вказаний день, заяву зареєстровано ОЦ МСЕ за №295 (а.с.11 т.1).

Згідно із пунктом 2 частини 1 статт1 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч.3 ст.221 і ст.222 цього Кодексу.

Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних справ це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій незаконними, поновлення на роботі, відшкодування заробітної плати, оскільки позивач рішенням Калінінського районного суду м.Донецька від 12 червня 2014 року з 02 грудня 2013 року був поновлений на роботі на посаді лікаря-ортопеда-травматолога міжрайонної МСЕК №4 м.Донецька.

Департамент охорони здоров'я Донецької обласної державної адміністрації повідомив, що ОСОБА_3 поновлений на роботі з 02 грудня 2013 року згідно наказу від 13 червня 2014 року №308-к по закладу на підставі рішення Калінінського районного суду м.Донецька від 12 червня 2014 року №2/256/511/14, що також підтверджується листом головного лікаря ОЦ МСЕ від 27 липня 2014 року (а.с.46 т.1) на звернення позивача. Та цей наказ є дійсним і не скасований.

Тобто фактично рішення суду про поновлення на роботі було виконано.

Той факт, що в трудовій книжці відсутній запис про поновлення на роботі факту поновлення не спростовує, оскільки трудова книжка знаходиться у позивача, та ним не надано доказів щодо надання ним трудової книжки роботодавцю для внесення відповідного запису.

Також позивачем не надано відомостей щодо невиконання рішення суду від 12 червня 2014 року та у зв'язку з чим позивач звертався би до державної виконавчої служби для виконання рішення суду у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Доказів того, що ОСОБА_3 було звільнено після 13 червня 2014 року позивачем суду не було надано.

Суд першої інстанції, виходячи з аналізу матеріалів справи, вірно зазначив, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача з приводу недопущення його до роботи 20 жовтня 2014 року, оскільки надана позивачем ксерокопія його же заяви не є належним доказом в розумінні ст.ст.76,77 ЦПК України. В той час, як з матеріалів справи вбачається, що обласний центр медико-соціальної експертизи переміщено з непідконтрольної території в м.Донецьку до підконтрольної Україні території в м.Краматорську, вся документація відповідача на момент переміщення залишилась в м.Донецьку.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що в своїй позовній заяві він не стверджував, що його було звільнено, а підкреслював, що йому невідомо на якій підставі його не було допущено до роботи, суд не приймає до уваги, оскільки позов заявлено саме про поновлення на роботі, що має на увазі саме попереднє звільнення, інших позовних вимог позивачем заявлено не було, а тому суд не може вийти за межі позову.

Судом першої інстанції була дана належна оцінка поясненням як позивача так і третіх осіб у сукупності з наданими доказами, а тому доводи апеляційної скарги щодо переоцінки цих пояснень не є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду представником позивача апеляційному суду не надано.

Доводи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, розглянуті судом першої інстанції, оскільки співпадають з доводами заперечення відповідача на позовну заяву, та зазначені в рішенні суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, п. 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді І.В. Кішкіна

Г.В.Новікова

В.В.Папоян

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна