Справа № 154/3066/17 Головуючий у 1 інстанції: Пікула Н.В.
Провадження № 22-ц/773/498/18 Категорія: 24 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Киці С.І.,

секретар Галицька І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 подану її представником ОСОБА_3 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на такі обставини.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 27.05.2013 року квартиру по АДРЕСА_1 визнано об'єктом права спільної сумісної власності та визнано за відповідачем право власності на 1/3 частину даної квартири.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 24.04.2017 року виділено ОСОБА_2 в натурі 1/3 частину садибного будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/3 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, за адресою: АДРЕСА_1. Решту частини житлового будинку та господарських споруд, що становить 61/100 частини будинковолодіння, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 залишено у власності ОСОБА_1 Дане рішення набрало законної сили 19.07.2017 року і на даний час не виконане.

З листопада 2014 року по листопад 2017 року відповідач не приймає участі в утриманні будинку з причин особистої неприязні та напруженості в стосунках. та вони не можуть вирішити питання по оплаті комунальних платежів. З метою уникнення заборгованості за надані комунальні послуги, позивачем було сплачено всі рахунки по комунальних платежах на загальну суму 36539, 60 грн. Окрім того, 25.02.2015 року ним було проведено заміну газового лічильника, на що було витрачено 1135, грн. Оскільки він та відповідач є солідарними боржниками за зобов'язаннями по сплаті комунальних послуг, тому просив стягнути з відповідача за період з листопада 2014 року по листопад 2017 року кошти, сплачені за комунальні послуги в сумі 18269, 80 грн., що становить 1/2 частку понесених ним витрат за утримання спільного сумісного майна та 1/2 вартості газового лічильника та судові витрати у справі.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 12179 гривень 86 копійок витрат з оплати комунальних послуг та 567 гривень 50 копійок вартості лічильника, а всього 12747 гривень 36 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 640 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що норми ст. ст. 10,11 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи кореспондуються з диспозитивним правом сторін надавати докази, п.4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що сторонам були створені належні умови для надання доказів та вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Володимир-Волинського міського суду від 27 травня 2013 року визнано квартиру №2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину цієї квартири.

Рішенням цього ж суду від 24.04.2017 року виділено ОСОБА_2 в натурі 1/3 частину садибного будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/3 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, за адресою: АДРЕСА_1, які складаються з наступних приміщень: приміщення 2-4 - площею 8,5 кв.м., приміщення 2-2 площею 2,0 кв.м, приміщення 2-3 площею 1,9 кв.м., приміщення 2-7 площею - 2,3 кв.м., запроектоване приміщення 2-8* - площею 20,6 кв.м., а разом загальною площею 35,3 кв.м.; запроектоване приміщення 2-11* - площею 3,8 кв.м.; запроектоване приміщення 2-11** - площею 3,3 кв.м., а разом загальною площею 7,1 кв.м.; приміщення 2-14 - загальною площею 4,3 кв.м.; сходи (б-3), балкон (а-5); 18/100 частин тераси (а-4); частина господарської будівлі (Б-2) (другий поверх - літнє приміщення); 44/100 частин огорожі (1-4), а всього вартістю 797881, 11 гривень, що складає 39/100 будинковолодіння. Решту частини житлового будинку та господарських споруд, що становить 61/100 частини будинковолодіння на суму 1253048, 89 грн., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 залишено у власності ОСОБА_1 Рішення набрало законної сили 19.07.2017 року.

Дане рішення сторонами не виконано і вони продовжують користуватись будинком спільно. Дана обставина сторонами не заперечується.

Відповідно до ст. ст. 156, 162 ЖК України, власники квартири зобов'язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги.

Стаття 360 ЦК України встановлює обов'язок співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Доводи відповідача про те, що вона має невеликий дохід, не можуть слугувати підставою для зменшенняїї витрат на утримання будинку, оскільки зазначені обставини не є підставою для звільнення співвласника від обов'язку утримувати майно, яке належить йому на праві власності.

Як установлено судом та не заперечується сторонами, договорів або інших домовленостей щодо сплати комунальних платежів сторони не укладали.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дана стаття встановлює презумпцію обов'язку власника, в т.ч. співвласника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню (експлуатації) своєї власності може створювати шкоду для інших осіб.

Договором або законом обов'язок з утримання майна власника може бути покладено на іншу особу. Таким чином, законом або договором тягар по утриманню може бути тимчасово перекладений на інших сторін, але з покладенням на власника обов'язку відшкодувати їм понесені витрати.

Під час розгляду справи не встановлено наявність інших договірних обов'язків співвласників по утриманню майна, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку , що кожен із співвласників несе тягар утримання майна.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечує тієї обставини, що коштів за надання комунальних послуг, відповідно до розміру своєї частки у власності, вона не сплачує.

Позивач ОСОБА_1, за період з листопада 2014 року по листопад 2017 року, поніс витрати на утримання спільного майна та витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, а саме: оплата за електричну енергію - 6559,12 грн.; оплата за послуги по водопостачанню та водовідведенню - 3319,37 грн.; оплата за спожитий газ - 26280,31 грн., за надання послуг з вивезення твердих побутових відходів - 380,80 грн. на загальну суму 36539, 60 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями, тому він має право на одержання від відповідача ОСОБА_2 компенсації понесених витрат відповідно до частки відповідача у нерухомому майні.

Отже, 1/3 частина, яка підлягає стягненню з відповідача, від понесених витрат у розмірі 36539, 60 грн. на утримання спільного майна та витрат по оплаті житлово-комунальних послуг становить 13179,86 грн.

Відповідно до ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, зобов'язані забезпечувати її схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт. Безгосподарне утримання громадянином належної йому квартири тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; дотримуватися правил пожежної і газової безпеки, санітарних норм; своєчасно проводити підготовку жилого будинку, помешкання (в якому він проживає або яке належить йому на праві власності) та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період.

З письмової відповіді керуючого Володимир-Волинським відділенням ПАТ «Волиньгаз» Бомазюка П.М. вбачається, що лічильник газу G-4 Metriks, було знято на повірку за адресою: АДРЕСА_1 та визнано в установленому порядку непридатним та замінено за кошт споживача в лютому 2015 року. Вартість придбано газовий лічильник «Metriks G4» становить 1135 грн., що підтверджується видатковою накладною № 352 від 25.02.2015 року (а.с. 11).

Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 не погоджував з відповідачем вартості лічильника, який прийшов у непридатність, не може слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови у позові, оскільки як вбачається з листа керуючого Володимир-Волинським відділенням ПАТ «Волиньгаз» Бомазюка П.М. №VL-03.2-ПЯ-691-0218 лічильник газу «G-4 Metriks», який визнаний непридатним, був замінений на аналогічний «G-4 Metriks». Оскільки позивачем було сплачено судовий збір у мінімальному розмірі, суд обгрунтовано постановив про компенсацію цієї суми відповідачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи представника відповідача в апеляційній скарзі не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права, носять суб'єктивний характер та зводяться до переоцінки доказів у справі, тоді як колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, і встановивши обставини по справі у відповідності до норм права, яким регулюються виниклі між сторонами правовідносини обґрунтовано задовольнив позов частково. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 подану її представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 15 лютого 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: