АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-3760/10 22-ц/774/235/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 березня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 2-3760/10

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.,

сторони: позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариства з обмеженною відповідальністю "Міміно",

особа права та інтереси якої порушено оскаржуваним рішенням - Комунальне підприємство "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю «Дніпропетровської міської ради» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2010 року, яке ухвалене суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ТОВ "Міміно" про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що між сторонами 01 лютого 2010 року укладено договір про надання послуг з реєстрації права власності за ТОВ «Міміно» на нерухоме майно - будівлю та споруди кафе. Згідно укладеного договору відповідачі зобов'язалися сплатити йому кошти у розмірі 10000грн. за надані послуги, умови договору не виконали. Тому просив суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів,як замовника та поручителя кошти за договором.

У квітні 2010 року ТОВ "Міміно" звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що дійсно між сторонами укладений договір про надання послуг з реєстрації права власності на нерухомий об'єкт. За умовами укладеного договору позивач ТОВ «Міміно» зобов'язався сплатити ОСОБА_1В, грошові кошти у сумі 10000 грн. В свою чергу, згідно договору відповідач у строк до 01 березня 2010 року зобов'язаний провести реєстрацію права власності на нерухоме майно. Проте, до звернення до суду із позовом правоустановчі документи позивач не отримав, умови договору не виконано. Тому, після уточнення позовних вимог у жовтні 2010 року просив суд: посилаючись на положення ст.376 ЦК України визнати за ТОВ "Міміно" право власності на нерухоме майно на будівлі та споруди кафе, які розташовані за адресою : м. Дніпропетровськ, вул. Набережна ім.Леніна, в районі будинку 7а.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2010 року, в якому усунуто описку ухвалою від 28 грудня 2010 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Задоволено зустрічний позов. Визнано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Міміно" на будівлі та споруди кафе, які розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та складаються з :будівлі кафе літ.А-1,загальною площею 246,2 кв.м, прибудова літ.А-1, підсобна будівля літ.Д-1, загальною площею 8,4в.м., навіс літ.Б, навіс літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Е, навіс літ.Ж, навіс літ.З, навіс літ.И, навіс літ.Л, навіс з трапом літ.К, підпірна стінка №1, сходів з пантусом№2,хвіртки №3,огорожі №4, огорожі №5, хвіртки №6, підпірна стінка №7, сходів №8, хвіртки №9,мостіння І. Вирішено питання розподілу судових витрат.

На рішення суду Комунальне підприємство "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю"Дніпропетровської міської ради у серпні 2017 року подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема вважає, що судом не взято до уваги, що земельна ділянка не була виділена в користування позивачу для забудови. Судом порушено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, нерухоме майно не введено в експлуатацію, дозвільні документи відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників, належним чином повідомлених, що підтверджено зворотними поштовими повідомленнями в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. В судове засідання з'явився лише представник апелянта Комунальне підприємство "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення зустрічних позовних вимог та визнання права власності, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ "Міміно" про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг, не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року представнику КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" відмовлено в задоволенні заяви про відмову від апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 17 серпня 2000 року на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1941 ТОВ „Міміно" отримало у довгострокову оренду строком на п'ятнадцять років для проектування, улаштування та експлуатації літнього майданчика кафе без права капітального будівництва, код цільового використання землі 1.11.3 роздрібна торгівля та комерційні послуги, з усіх земель природоохоронного призначення земельну ділянку площею 0,0527 га (код НОМЕР_1) ( а.с.66).

Пунктом 4 даного рішення передбачено, що експлуатація наданої земельної ділянки проводиться згідно з Порядком користування землями водного фонду, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 13.05.1996 року № 502.

Згідно договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом від 21.09.2000 р. виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження міського голови та ТОВ „Міміно" уклали договір оренди земельної ділянки площею 0,0527 га, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, р-н. Кіровський , вул. Набережна ім. Леніна. Термін дії договору до 17 серпня 2015 року. ( а.с.68).

З матеріалів справи видно, що засновники ТОВ „Міміно" з придбаних за власні кошти будівельних матеріалів, власними силами збудували на вищезазначеній земельній ділянці споруду кафе із допоміжними та підсобними будівлями ( а.с.22-56).

Відповідно до технічного паспорту від 20.08.2010 р., виданого КП „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації проведено інвентаризацію будівлі та споруди кафе, які розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 та складаються з: будівлі кафе літ.А-1, загальною площею 246,2 кв.м., прибудова, літ.А-1, підсобна будівля літ.Д-1, загальною площею 8,4 кв.м., навіс літ.Б, навіс літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Е, навіс літ.Ж, навіс літ. З, навіс літ.И, навіс літ.Л, навіс з трапом літ.К, підпірної стіни №1,сходисходів з пантусом№2,хвіртки №3,огорожі №4, огорожі №5, хвіртки №6, підпірна стінка №7, сходів №8, хвіртки №9,мостіння І. ( а.с.105-112).

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ст.376 ЦК України та дійшов висновку, що будівельні роботи ТОВ „Міміно" були виконанні без відповідного дозволу, а тому вважаються самовільним будівництвом не порушують права інших осіб, тому визнав право власності.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України; ЦК України; законами України: «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про екологічну експертизу», «Про охорону культурної спадщини».

Згідно із ст. 25 ЗУ «Про основи містобудування» особи винні у виконанні будівельних робіт чи реставраційних робіт без дозволу та затвердженого у встановленому порядку проекту або з відхиленням від нього та самовільній зміні архітектурного вигляду споруди в процесі експлуатації несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Спірне нерухоме майно, на яке оскаржуваним рішенням суду визнано право власності побудовано на земельній ділянці, якій за розпорядженням Дніпропетровської міської ради присвоєно адресу будівлям 17А, як видно із ситуаційної схеми розміщення, розташовано у прибережній смузі річки Дніпро, тобто в межах водоохоронної зони ( а.с.98).

Крім того як видно з тексту рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за №1941 від 17 серпня 2000 року №1941 про виділення в користування земельної ділянки ТОВ „Міміно" встановлено обмеження у користуванні без права капітального будівництва ( а.с.66).

Згідно пункту 4 вище зазначеного рішення Виконкому експлуатацію наданої ТОВ „Міміно" земельної ділянки зобов'язано проводити згідно з Порядком користування землями водного фонду, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 13 травня 1996 року №502 ( далі -Порядок).

Пунктом 8 даного порядку, передбачено, що користування землями прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм і на островах здійснюється у режимі обмеженої господарської діяльності. На зазначених землях забороняється діяльність, що негативно впливає або може вплинути на їх стан чи суперечить їхньому призначенню, зокрема будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних).

Згідно положення ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, у п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Згідно статті 7 Закону України «Про основи містобудування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державне регулювання у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

З огляду на відсутність в матеріалах справи жодного документу на підтвердження законності будівництва вказаного нерухомого майна в межах водоохоронної зони, за наявності прямого обмеження на будівництво капітальних будівель та споруд в договорі оренди, та відсутність факту виділу земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, що очевидно порушує права територіальної громади м. Дніпра, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, який визнав за позивачем по зустрічному позову право власності на самочинно збудоване майно.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено із порушення вимог матеріального права, тому підлягає скасуванню на підставі положення п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю "Міміно" в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із апеляційною скаргою КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю"Дніпропетровської міської ради сплачувало судовий збір у розмірі 1273,80 грн., який підлягає стягненню з ТОВ"Міміно".

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383,386 ЦПК України Апеляційний суд Дніпропетровської області,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю"Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2010 року в частині задоволення позовних вимог за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міміно" до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2 про визнання права власності на будівлі та споруди кафе, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Міміно" на користь Комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю"Дніпропетровської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1273,80 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: