АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/457/18 Справа № 203/1900/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Колесніченко О. В. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвій Л.О., Пидищи М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та визнання права власності

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 квітня 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що з 16 вересня 2005 року до 03 листопада 2007 року вона з відповідачем проживала спільно однією сімєю, 15 вересня 2005 року позивач за власні особисті кошти придбала 42/100 частки квартири АДРЕСА_1, після чого за її пропозицією вони з відповідачем стали разом проживати в цій квартирі однією сімєю, вести спільне господарство, а влітку 2007 року вирішили придбати за спільні кошти квартиру поряд і 04 серпня 2007 року уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, зареєструвавши за спільною згодою право власності на імя відповідача, оскільки планували далі разом жити і зареєструвати шлюб, що і зробили 04 листопада 2007 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4, проте сімейні відносин з відповідачем перестали складатися, 13 травня 2016 року відповідач вигнав її з дитиною зі спільної квартири №23, побив ноутбук, вибив двері, позбавивши житла, у звязку з чим з 17 травня 2016 року вона змушена разом з малолітнім сином тимчасово проживати в гуртожитку, після чого 03 червня 2016 року ухвалено рішення про розірвання шлюбу, а в подальшому і рішення про стягнення аліментів, які відповідач не сплачує, як і не надає коштів на лікування дитини, у звязку з чим позивач вважає можливим при поділі майна відступити від рівності часток у спільній сумісній власності на її користь. Вточнивши свої позовні вимоги, просила суд визнати в порядку поділу право власності за ОСОБА_2 на 2/3 частини квартири №23 загальною площею 37,6 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1; визнати в порядку поділу право власності за ОСОБА_3 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; визнати частку, яка залишилася після розподілу у ОСОБА_3 незначною та зобовязати його продати їй, позивачу, свою частку; визнати за ОСОБА_2 право власності на 42/100 квартири АДРЕСА_1; встановити факт сумісного проживання однією сім»єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 16 вересня 2005 року по 03 листопада 2007 року (том 1 а.с.ас.3-6,109-112,208-210).

Ухвалою суду від 11 квітня 2017 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині вимог про визнання незначною частки, яка залишилася після розподілу квартири АДРЕСА_2 у ОСОБА_3 та зобовязання продати цю частку ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України (яка діяла на час постановлення ухвали) (том 1 а.с.224).

В червні 2016 року не погодившись із позовними вимога ОСОБА_2, ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_2, в якому згідно подальших уточнень, просив суд встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_2 з липня 2001 року по 03 листопада 2007 року включно; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житлову квартиру АДРЕСА_2 та на 42/100 частки двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 85/100 часток житлової квартири АДРЕСА_2 та на 21/100 частку двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 15/100 часток житлової квартири АДРЕСА_2 та на 21/100 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування таких вимог позивач за зустрічним позовом посилався на те, що з відповідачем за зустрічним позовом - ОСОБА_2 познайомилися у квітні 1997 року через переїзд останньої з смт. Магдалинівка до м. Дніпра, у звязку з навчанням в музичному училищі, а з 1999 року вони стали проживати разом однією сімєю і вести спільне господарство то в належній батькам ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_8, то в належній ОСОБА_3 та членам його сім»ї квартирі АДРЕСА_9, однак через наявні в молодій сім»ї конфлікти іноді вони переставали проживати разом, але через нетривалий час примирювалися і відновлювали стосунки без реєстрації шлюбу. Під час спільного з ОСОБА_2 проживання і ведення господарства за їх спільні кошти 15 вересня 2005 року ними придбано 42/100 частки двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_1, оформлені за спільною згодою на імя ОСОБА_2, тому вказана квартира є спільною сумісною власністю з рівними частками сторін. В подальшому у травні 2007 року вони з відповідачем за зустрічним позовом вирішили придбати квартиру АДРЕСА_2, що розташована на одній сходовій клітині з їх квартирою №24, однак власних коштів на придбання цієї квартири 50000,00 доларів США вони не мали, тому 35000,00 доларів США надано позивачем особистих коштів від продажу ним, матірю ОСОБА_7, бабою ОСОБА_8, сестрою ОСОБА_9 належної їм в порядку приватизації згідно свідоцтва від 29 листопада 1999 року квартири АДРЕСА_9, кошти від продажу якої мати, баба та сестра погодилися віддати з умовою, що покупцем нової квартири буде виступати ОСОБА_3, а щодо решти коштів в сумі 15000,00 доларів США в день укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 04 серпня 2007 року на вимогу ОСОБА_2 він написав розписку про отримання від неї цих коштів, хоча ці кошти з огляду на спільне проживання і ведення спільного господарства є їх спільними коштами, тому при рівності часток у спільній сумісній власності, частка і ОСОБА_2 і ОСОБА_3 буде дорівнювати 7500,00 доларів США, а 35000,00 доларів США є особистою власністю ОСОБА_3, тому у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 частка ОСОБА_3 складатиме 85/100, а ОСОБА_2 - 15/100 (том 1 а.с.а.с.76-78,119-122).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 16 вересня 2005 року по 03 листопада 2007 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Розподілено спільне сумісне майно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 37,6 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., по Ѕ частині за кожним, припинивши право спільної сумісної власності на цю квартиру.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 42/100 частки квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти первісних позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (том 1 а.с. 226-234).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с.9-13).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 22 липня 1996 року по 30 червня 2000 року навчалася на денному відділенні факультету фортепіано Дніпропетровського музичного училища, що підтверджується записами №№1-2 трудової книжки позивача за первісним позовом (том 1 а.с.42-44) з 01 липня 2000 року по 02 березня 2008 року працювала бухгалтером в ПП «Артур», а з 03 березня 2008 року працює в ПрАТ «Київстар» за основною посадою, відповідно до записів у трудовій книжці №№ 3-13.

В період навчання з липня 1996 року по червень 2000 року позивач винаймала для проживання кімнату в квартирі АДРЕСА_8, що належала ОСОБА_11, яка доводилася відповідачу за первісним позовом бабою, а після її смерті в 1996 році стала належати батькам ОСОБА_3, які там стали також проживати, у звязку з чим сторони познайомилися та стали спілкуватися.

Після закінчення навчання у червні 2000 року позивач повернулася до матері в смт. Магдалинівка Дніпропетровської області, де влаштувалася на роботу з 01 липня 2000 року в ПП «Артур» за основним місцем роботи бухгалтером та працювала на цій посаді до 02 березня 2008 року.

15 вересня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О. посвідчено та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №2154 договір купівлі-продажу 42/100 частин квартири, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_2, за умовами якого ОСОБА_2 придбала за 50600,00 грн. у ОСОБА_13 42/100 частин квартири №24 у житловому будинку А-9; що складається у цілому з 1-коридор, 2- туалет, 3-ванна, 4-кухня, 5,6-житлові, 7,8 шафи, І-балкон; житловою площею 26,9 кв.м., загальною площею 44,0 кв.м., що знаходиться АДРЕСА_1 (том 1 а.с.80).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №8399 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 вересня 2007 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею -37,7 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м, складається з 1-кориор, 2-санвузол, 3-кухня, 4-житлова кімната, 5,6,7-кладова, І-лоджія. За умовами вказаного договору продаж вчинено за 28118,00 грн. (том 1 а.с.83-84).

Про виконання умов договору купівлі-продажу від 04 серпня 2007 року свідчать розписки: складена ОСОБА_16 власноручно 04 серпня 2007 року про отримання нею від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 50000,00 доларів США за продану квартиру по АДРЕСА_2 (а.с.99); та складена після цього друкованим текстом, датована 04 серпня 2007 року за підписом ОСОБА_16 про отримання нею за продаж вказаної квартири 50000,00 доларів США від ОСОБА_3 в присутності свідків ОСОБА_2, ОСОБА_17 з зазначенням про передачу грошей до підписання розписки (том 1 а.с.123).

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим О.В. 02 серпня 2007 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 вересня 2007 року, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_3 продали ОСОБА_19 за 176750,00 грн. квартиру АДРЕСА_9, належну продавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» від 29 листопада1999 року, розпорядження №1969-99, зареєстрованого в КП ДМБТІ 29 листопада 1999 року (том 1 а.с. 82).

07 листопада 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 127, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_1. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 взяв прізвище дружини ОСОБА_3 (том 1 а.с.8).

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з липня 2001 року по 01 січня 2004 року, суд 1 інстанції посилався на частину 1 ст. 58 Конституції України, згідно якої передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно ч.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

По даній справі позивачами (первісним та зустрічним) визначені предметом поділу квартири, набуті 15 вересня 2005 року та 04 серпня 2007 року, тобто під час дії СК України, а не норм КпШС, що діяли до 01 січня 2004 року. В свою чергу саме вимога поділу майна обумовила заявлення вимоги позивачем за зустрічним позовом, а так само позивачем за первісним позовом про встановлення юридичного факту.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Встановлення такого факту передбачено в судовому порядку (ст. 256 ЦПК України), однак з урахуванням того, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

А тому суд 1 інстанції прийшов до висновку, що сам по собі факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року не створює юридичних наслідків, як в разі відсутності вимог про поділ майна, набутого у цей період, так і за наявності таких, оскільки виникнення права спільної власності за нормами КпШС УРСР повязані з встановленням факту створення сторонами спільної часткової власності на майно та визначення ступеня участі в цьому сторін працею й коштами, а відтак, вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю сторін з липня 2001 року по 01 січня 2004 року задоволенню не підлягають.

Також суд 1 інстанції дійшов висновку, що не підлягає задоволенню і встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 15 вересня 2005 року, оскільки обґрунтування цих вимог не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, та спростовуються показами свідків ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позов в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 16 вересня 2005 року по 03 листопада 2007 року, суд 1 інстанції виходив з його доведеності, обґрунтованості, та того, що даний факт підтверджуються показами свідків.

Щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання 42/100 частин кв. АДРЕСА_1, придбаної 15 вересня 2005 року, спільними сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд 1 інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доказами доводи відповідача за первісним позовом про джерело та походження у нього коштів в сумі 10000,00 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1, оскільки в судовому засіданні він визнав обставини того, що квартиру він не вибирав, участі у придбанні не брав, гроші ніколи в руках не тримав та продавцю не передавав і на той час за його твердженням вони з ОСОБА_2 посварилися.

Оскільки судом 1 інстанції встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 16 вересня 2005 року по 03 листопада 2007 року, то суд дійшов висновку, що набуте 15 вересня 2005 року майно є особистою приватною власністю кожного зі сторін згідно ч.1 ст. 57 СК України.

Задовольняючи частково первісний та зустрічний позов в частині визнання кв. АДРЕСА_2 спільними сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розподіл спільного сумісного майна та визнання права власності по Ѕ частині за кожним, припинивши право спільної сумісної власності, суд 1 інстанції слідуючи розясненням Пленуму Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та зясовуючи джерело і час придбання спірного майна, встановив, що кошти на придбання спірної квартири АДРЕСА_2 отримані від продажу квартири АДРЕСА_17, проданої як визнано сторонами у справі за суму, еквівалентну 35000,00 доларів США, а також наданих коштів матірю позивача ОСОБА_2 ОСОБА_21 в сумі, еквівалентній 15000,00 доларів США.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача та відповідача за 2005-2007 роки судом встановлено, що самостійних доходів від трудової діяльності для накопичення суми, достатньої для придбання спірної квартири №23, сторони не мали.

Суд 1 інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні знайшли підтвердження письмовими доказами, в тому числі фотокартками за 2006-2007 роки, показами свідків, а також визнані в судовому засіданні і позивачем, і відповідачем обставини спільного проживання сторін з 16 вересня 2005 року по 03 листопада 2007 року однією сімєю, ведення спільного господарство, піклування один про одного, праці за для добробуту їх сім'ї, та планування поліпшення їх житлових умов за рахунок придбання квартири сусідки поряд на сходовій клітині поверху, тобто квартири №23, та кожен із них вніс для придбання з метою поліпшення житлових умов для їх сімї квартири ту суму коштів, яку зміг, що свідчить про те, що кожний із сторін зробив посильний вклад для спільного добробуту, виходячи із спільних наявних коштів, використаних у спільних інтересах сімї придбання квартири АДРЕСА_2. Обставини спільних зусиль сторін як сімї на придбання для них більшої та ліпшої спільної квартири підтверджуються також і показами свідків ОСОБА_21, яка показала як брала участь у матеріальній допомозі доньці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у придбанні для їх сімї квартири, та свідка ОСОБА_24, яка показала, що здавна в їх сімї була домовленість, яка дотримана квартира на вул. Нахімова залишається брату ОСОБА_3, а квартира на вул. Плеханова залишається їй, що, окрім іншого, в тому числі пояснень самого ОСОБА_3, підтверджує ту обставину, що після продажу за згоди всіх співвласників квартири АДРЕСА_9 усю суму отриманих від продажу коштів останній використав на власний розсуд, витративши їх для потреб сімї з ОСОБА_2 на придбання квартири АДРЕСА_2, саме в інтересах сім'ї. Так само використала отримані від матері ОСОБА_21 кошти саме в інтересах сімї з ОСОБА_3 і позивач ОСОБА_2, про що також свідчить розписка, складена ОСОБА_3 04 серпня 2007 року (а.с.39).

Врахувавши зазначені обставини, суд 1 інстанції дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_2 була придбана сторонами за спільні кошти в інтересах сім'ї під час їх спільного проживання, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, і відповідно є їх спільною сумісною власністю.

При цьому, вирішуючи питання щодо поділу зазначеної квартири, суд 1 інстанції не знайшов підстав для збільшення частки майна ОСОБА_2 та відступу від рівності часток у спільному сумісному майні відповідно до вимог ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів та додаткових витрат на дитину не має, позивачем ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження того, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права та зроблені з дотриманням вимог процесуального права.

Так, згідно положень ст. 256 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення), суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (п. 5 ч.1).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до розяснення Пленуму Верховного Суду України в абз. 4 п.30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» стосовно того, що при вирішенні спору про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони дійсно проживали однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 16 вересня 2005 року по 03 листопада 2007 року, а з 04 листопада 2007 року по 03 червня 2016 року перебували у шлюбі.

15 вересня 2005 року ОСОБА_2 придбала 42/100 частин кв. АДРЕСА_1, яка є її особистою приватною власністю.

04 серпня 2007 року квартира АДРЕСА_2 була придбана сторонами за спільні кошти в інтересах сім'ї під час їх спільного проживання, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, і відповідно є їх спільною сумісною власністю.

Сторони по справі є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матірю, що було визнано у судовому засіданні сторонами.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 19 квітня 2016 року, ухвалено стягувати щомісяця з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_25 на утримання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, повязані з лікуванням останнього в сумі 1088,10 грн. (том 1 а.с.70).

Також встановлено, що станом на день розгляду справи, а так само на серпень 2016 року відповідач ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів та додаткових витрат на дитину не мав, що також визнано позивачем ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Аналізуючи встановлені судом 1 інстанції фактичні обставини по справі в контексті наведених вище норм законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1 інстанції про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог, з вищезазначених підстав.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно дійшов висновку, що спірна квартира №23 є спільною сумісною власністю сторін, оскільки як вважає апелянт йому належить 70% квартири з обставин зазначених у позові, є безпідставними, оскільки як було встановлено сторони на час придбання квартири проживали однією сім'єю, мали спільну мету придбання для їх сімї та в інтересах сім'ї спільної квартири, і саме про придбання у спільну сумісну власність цієї квартири свідчить розписка ОСОБА_16 про отримання 04 серпня 2007 року коштів у сумі 50000,00 доларів США за продану нею квартиру №23 від ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Отже, на підставі безпосередньо досліджених доказів, оцінених на належність, допустимість, достатність у своїй сукупності і логічному взаємозвязку, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира АДРЕСА_2 набута сторонами за відплатним договором, укладеним в інтересах сімї і за спільною згодою сторін внесені кошти загальною сумою, яка еквівалента була 50000,00 доларів США, тому відповідно до ст. 60 і ч. 3 ст. 61 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності незалежно від розміру заробітку кожного з них і розміру внеску, оскільки судом встановлено, що усі кошти витрачені обома сторонами виключно в інтересах їх сімї.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду, що спірна квартира (42/100 частки квартири АДРЕСА_1) є особистою приватною власністю ОСОБА_2, є необґрунтованими, оскільки дослідивши наявні по справі докази, суд встановив факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу саме в період з 16 вересня 2005 року по 03 листопада 2007 року, а отже набута 15 вересня 2005 року квартира є особистою приватною власністю кожного зі сторін, тобто ОСОБА_2, і відповідно розподілу не підлягає.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: