Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2-259/11

провадження № 61-9567св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Харківська міська рада, департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Трішкової І. Ю., Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»), Харківська міська рада, департамент реєстрації Харківської міської ради, про припинення права спільної часткової власності, виділ частки з майна у натурі, зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24 вересня 2010 року належить 52/100 частин домоволодіння на АДРЕСА_1, інша частина цього домоволодіння належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 32/100 частин та

16/100 частин відповідно. Відповідачі незаконно зайняли частину земельної ділянки, самочинно побудували сараї літ. «Н», «О», «Ш», «Щ». ОСОБА_3 перешкоджає позивачу в користуванні земельною ділянкою. У житловому будинку літ. «Б-1», в якому мешкає позивач, є окремий вихід, також окремий вихід є в будинку літ. «А-1», в якому мешкають відповідачі. Спільне з відповідачем володіння та користування домоволодінням є неможливим.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила припинити право спільної часткової власності на домоволодіння на АДРЕСА_1; виділити зі спільного майна в натурі 52/100 частин будинку з надвірними будівлями, які належать їй на праві приватної власності, а саме: житлова будівля «Б-1» загальною площею 26,9 кв. м, прибудови загальною площею 25,2 кв. м, до складу яких входять сіни «б» (№ І, ІІ) площею 3,2 кв. м та 3,4 кв. м, сіни «б1» (№ ІІІ) площею 4,1 кв. м, приміщення «Бм» (№ 3-4) площею 14,5 кв. м, надвірні будівлі, вказані під літ. «б2», літ. «Г», літ. «г», літ. «Д», літ. «Е», літ. «З», літ. «И», 1/3 частина воріт «№ І», 1/3 частина замощення «І», 1/3 частина огорожі «№ 5»; визнати виділеними в натурі 52/100 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 зі складу нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності, та визнати їх відокремленим об'єктом нерухомого майна з присвоєнням окремої поштової адреси; визнати за нею право приватної власності на 52/100 частин вказаного домоволодіння; зобов'язати департамент реєстрації Харківської міської ради зареєструвати на праві приватної власності за ОСОБА_2 виділену в натурі 52/100 частин вказаного домоволодіння як відокремлене майно; виділити у користування земельну ділянку № 3 (згідно з додатком № 4 до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2012 року № 3376/7120) площею 277,1 кв. м, яка припадає на 52/100 частин домоволодіння, в тому числі: 73,7 кв. м під будовами, 179,8 кв. м. під двором, 23,6 кв. м (70,8/3) - ділянку спільного користування всіх співвласників; усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом зобов'язання відповідачів

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знести самочинно побудовані будівлі «Н», «О», «Ш», «Щ»; зобов'язати ОСОБА_4 і ОСОБА_3 власними силами та за власний рахунок виконати переобладнання, необхідні для здійснення запропонованого ІІ варіанту порядку користування домоволодінням, зазначені у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2012 року № 3376/7120, отримавши необхідне проектне рішення, розроблене спеціалізованою організацією і належним чином оформлені дозволи відповідних органів, а саме: в стіні прибудови літ. «А-1» в приміщенні «2-1» улаштувати віконний проріз, встановити віконний блок; переобладнати приміщення «2-1» під кухню; приміщення «2-2» переобладнати під санвузол; закласти дверний проріз між приміщеннями «1-2» та «2-1»; улаштувати дверний проріз між приміщеннями «2-2» та «2-6».

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2016 року (в складі судді Лазарєва А. В.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виділити у власність позивачу частину домоволодіння відповідно до її ідеальної частки (52/100) неможливо. Сторони у справі не подали доказів щодо фактичного розміру земельної ділянки. Нерухоме майно літ. «Н», «О», «Ш», «Щ» не вважається самочинним будівництвом відповідно до норм Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 квітня 2015 року № 79.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виділ майна в натурі та припинення права спільної часткової власності, ухвалено в цій частині нове рішення. Виділено із спільного майна в натурі ОСОБА_2 належні їй 52/100 частини житлового будинку на праві приватної власності з надвірними будівлями на АДРЕСА_1: житлову будівлю літ. «Б-1» загальною площею 26,9 кв. м, вартістю 21 200 грн; прибудови: сіни літ. «б» площею 3,2 кв. м та 3,4 кв. м вартістю 5 470 грн; сіни літ. «б1» площею 4,1 кв. м вартістю 1 203 грн; приміщення літ. «Бм» площею 14,5 кв. м, вартістю 6 565 грн; надвірні будівлі: сходи літ. «б2» вартістю 272 грн, сарай літ. «Г» вартістю 168 грн, тамбур літ. «г» вартістю 674 грн, льох літ. «З» вартістю 1 616 грн, вбиральню літ. «И» вартістю 1 305 грн; 1/3 частин воріт № 1 вартістю 677 грн, 1/3 частина замощення «І» вартістю 214 грн, 1/3 частину огорожі вартістю 214 грн, 1/3 частину огорожі вартістю 620 грн, всього на загальну суму 39 944 грн. Припинено право спільної часткової власності між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_4, ОСОБА_3 з іншої сторони у житловому будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1. Належні ОСОБА_3 32/100 частин садиби та належні ОСОБА_4 16/100 частин садиби на АДРЕСА_1 залишено у спільній частковій власності. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновком судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2012 року визначено варіанти поділу спірного домоволодіння, перший варіант якої буде найбільше відповідати інтересам сторін у справі. Запропонований варіант виділу ОСОБА_2 належного їй майна не передбачає проведення перебудов. Позивач погодилася на виділ їй у власність майна відповідно до першого варіанту експертизи, оскільки такий варіант відповідає порядку користування майном, який фактично склався між сторонами.

У вирішенні іншої частини позовних вимог суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірне домоволодіння не можливо поділити в натурі. Розташування земельної ділянки та будівель на ній не дозволяє зробити окремі входи до житлових будинків. Позивач не надала доказів, що вона брала участь у будівництві воріт, огорожі та замощень. Позивачу фактично належить менше ніж 52/100 частин спірного домоволодіння, а саме - 30/100 частин.

У лютому 2017 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним та справедливим. Апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що відповідно до договору дарування від 24 вересня 2010 року ОСОБА_2 є власником 52/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 32/100 частин та 16/100 частин відповідно у спірному домоволодінні.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2011 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2012 року визначено два варіанта виділу у користування відповідачам спірного домоволодіння.

Відповідно до першого варіанта висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2012 року ОСОБА_2 виділяється у користування по житловим будівлям: житловий будинок літ. «Б-1» на суму 11 272 грн; по прибудовам: літ. «б», «б1», «Бм» на суму 5 041 грн; по надвірним будівлям: сходи літ. «б2», сарай літ. «Г», тамбур літ. «г», льох літ. «З», вбиральня літ. «И», 1/3 частина воріт № 1, 1/3 частина замощення «І», 1/3 частина огорожі № 5. Всього виділяється по жилим та надвірним будівлям, прибудовам на суму 39 984 грн, що менше на 10 674 грн, ніж відповідає її частці.

Зазначеним висновком експертизи від 20 липня 2012 року також встановлено, що фізичний знос будинку літ. «А-1» складає 73 %, сіней літ. «а» - 75 %, їхній стан відповідно до Правил визначення фізичного зносу житлових будинків, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2009 року № 21, оцінюється як «ветхий», тому провести розподіл цього досліджуваного житлового будинку між співвласниками відповідно до нормативних вимог неможливо.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року призначено у справі додаткову судову будівельну-технічну експертизу.

Висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 30 травня 2014 року встановлена можливість виділу позивачу у натурі належної їй частки із майна, що є у спільній частковій власності. На розгляд суду надано один варіант розподілу спірного майна.

ОСОБА_2 просила виділити їй в натурі частки за першим варіантом експертизи. Про стягнення грошової компенсації у зв'язку з виділенням майна на меншу суму, ніж відповідає її розміру ідеальної частки, позивач вимог не заявляла.

Суди встановили, що запропонований варіант виділу ОСОБА_2 належного їй майна не передбачає проведення перебудов.

Поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Установлено, що між сторонами склався порядок користування спірним майном таким чином, що позивач користується: у будівлі «Б-1» кухнею «3-1», ванною «3-2», житловою кімнатою «3-3», житловою кімнатою «3-4»; у будівлі «Бм» житловою кімнатою «3-4»; прибудовою «б»; верандою «б1», сходами «б2», тамбуром «б3», сараєм «Г», тамбуром «г», погребом «З», вбиральнею «И», літнім душем «Л», що відповідає 47/100 частинам спірного домоволодіння.

Відповідачі фактичною користуються 53/100 частинами домоволодіння

на АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_3 -

38/100 частинами, а ОСОБА_4 - 15/100 частинами, що більше їхньої частки у спірному майні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Суди встановили, що позивач просила поділити спірне майно відповідно до першого варіанта судової будівельно-технічної експертизи та не заявляла вимог про стягнення з відповідачів грошової компенсації у зв'язку з виділенням їй майна у меншому розмірі, ніж відповідає розміру їх часток у праві власності

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заявляли вимог про виділ їм у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про виділення у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності, суди мають встановити наступне: чи є можливим виділ належної позивачу частки в натурі, чи допускається такий виділ згідно із законом.

Отже, апеляційний суд правильно вирішив спір лише в частині можливості виділення спірних приміщень позивачу.

Обґрунтовуючи вимоги про виділ у користування приміщень відповідно до першого варіанта судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня

2012 року, позивач вказувала, що вона згодна на виділ їй зі спільної часткової власності приміщень в натурі, якими вона постійно користується, навіть якщо це менше її ідеальної частки без будь-якої компенсації. Причиною цього вказувала вкрай конфліктну ситуацію, що склалася між співвласниками щодо користування спільною частковою власністю.

Задовольняючи позов апеляційний суд виходив із того, що перший варіант висновку судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2012 року відповідає фактичному порядку користування позивачем спірними будівлями, тому не буде порушено інтересів інших співвласників, які про виділ майна не заявляли вимог, та спільна часткова власність між ними залишається після виділу позивачу в натурі належного їй майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивач в силу вимог статей 364, 367 ЦК України має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, оскільки спільне користування таким майном є неможливим. Перший варіант виділу ОСОБА_2 належного їй майна не передбачає проведення перебудов та відповідає фактичному порядку користування спірним майном. Позивач не заперечувала щодо відступу від ідеальних часток та не заявляла вимог про стягнення грошової компенсації.

Доводи касаційної скарги про те, що поділ спірного домоволодіння є неможливим через «ветхість» будинку, а можливо лише встановити порядок його користування, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються зібраними у справі доказами, зокрема висновком судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2012 року та додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 30 травня 2014 року, якими встановлено можливість виділу позивачу приміщень, які знаходяться в її постійному користуванні.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивачу фактично належить 30/100 частин спірного домоволодіння, оскільки відповідно до договору дарування від 24 вересня 2010 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 52/100 частин домоволодіння на АДРЕСА_1. У матеріалах справи відсутні докази, що вказаний правочин є нікчемним або визнаний судом недійсним.

Апеляційний суд з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказане судове рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик