Справа № 462/6669/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/3264/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Львівської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Позивач, ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним вище позовом. В обґрунтування заявленого позову зазначила, що 24 грудня 2005 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб. В період шлюбу, а саме 14 березня 2012 року, ОСОБА_4 було укладено з ПАТ «ВТБ Банк» кредитний договір № R7B від 14 березня 2012 року, який зобов'язався використати на споживчі потреби в інтересах сім'ї. Вказала, що старшим менеджером-консультантом ВПРП відділення «Франківське» ПАТ «ВТБ Банк» ОСОБА_5 14 березня 2012 року було оформлено текст заяви, адресованої від її імені до банку про, нібито, надання нею згоди для позичальника на укладення кредитного договору, однак підпис на такій їй не належить. Вважає, що оскільки банк та позичальник визначили цільове призначення кредиту саме на споживчі потреби в інтересах сім'ї, однак, формально, іншою особою, оформили від її імені згоду на укладення вказаного правочину саме на вказані цілі, то з цих обставин, сторони правочину усвідомлювали в момент його укладення, що правові наслідки, обумовлені ним не настануть. Просить визнати недійсним п. 2.1. Кредитного договору № R7B від 14 березня 2012 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4 та кредитний договір № R7B від 14 березня 2012 року в цілому.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Львівської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання правочину недійсним - задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 2.1. кредитного договору № R7B від 14 березня 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і ОСОБА_4.

У задоволенні позовної вимоги щодо визнання кредитного договору № R7B від 14 березня 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і ОСОБА_4 недійсним - відмовлено за її безпідставністю. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням, представник позивача ОСОБА_2 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним в цілому, оскільки судом першої інстанції не враховано ту обставину, що як Банк, так і позичальник у п.п. 1.1., 2.1. Кредитного договору визначили істотною умовою кредитування цільове призначення кредиту на споживчі потреби в інтересах сім'ї, а у подальшому старший менеджер - консультант ВПРП відділення «Франківське» - ОСОБА_5 14 березня 2012 року засвідчив власноручно підпис від її імені в заяві від 14 березня 2012 року до Банку про надання нею згоди для позичальника на укладення кредитного договору.

Однак, висновком від 17 січня 2017 року № 5449 криміналістичної експертизи дослідження підписів підтверджується та обставина, на яку ОСОБА_3 покликалась як на підставу своїх вимог, про визнання недійсним кредитного договору, що підпис ОСОБА_3, розташований після запису: «14 березня 2012 року» над словом «підпис» на заяві від імені ОСОБА_3 адресованій Банку від 14 березня 2012 року, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою. На думку апелянта, позивач ОСОБА_4, як позичальник за Кредитним договором, і Банк, як кредитодавець визначили однією з істотних умов Кредитного договору мету (цільове призначення) кредиту та вважали за необхідне отримання для цього письмової згоди від ОСОБА_3, однак діяли при цьому несправедливо, недобросовісно та нерозумно, і замість отримання такої згоди безпосередньо від неї - ОСОБА_3 отримали її від невідомої особи. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним кредитного договору в цілому, суд першої інстанції зазначеного не врахував, та ухвалив у цій частині незаконне рішення.

Просить заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 змінити, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набраннячинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається Апеляційним судом Львівської області за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Львівської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання правочину недійсним та визнаючи недійсним п. 2.1. вказаного кредитного договору щодо призначення кредиту на споживчі потреби сім'ї, виходив з того, що позивач ОСОБА_3 не була належним чином ознайомлена з Кредитним договором № R7B від 14 березня 2012 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4 та не надавала своєї згоди на укладення такого.

Враховуючи, що апелянтом рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Львівської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання правочину недійсним (в цілому), колегія суддів вважає необхідним переглянути рішення в межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно Кредитного договору № R7B від 14 березня 2012 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4, позичальник ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 50000,00 грн., який зобов'язався використати на споживчі потреби в інтересах сім'ї.

Заявою від 14 березня 2012 року ОСОБА_3 надала своєму чоловіку згоду на укладання з ПАТ «ВТБ Банк» Кредитного договору № R7B (а.с. 12).

Відповідно до висновку експерта № 5449 від 17 січня 2017 року підпис від імені ОСОБА_3 розташований після запису: «14 березня 2012 року», над словом: «(підпис)» на заяві від імені ОСОБА_3, адресованій ПАТ «ВТБ Банк» від 14 березня 2012 року - виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Згідно ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 203 цього Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Аналіз вищенаведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку про те, що на укладання між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_4 Кредитного договору № R7B від 14 березня 2012 року не потрібна була згода ОСОБА_3, оскільки укладання кредитного договору одним із подружжя є набуття ним у власність кредитних коштів, що не створює обов'язків для другого з подружжя, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним з підстав не надання згоди на його укладення другим з подружжя.

Інших доказів, які б підтверджували, що оспорюваним правочином порушено її права та інтереси ОСОБА_3 не надала, як і не довела, що зміст правочину суперечить цивільному законодавству, або сторонами кредитного договору під час вчинення правочину не додержано вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.