КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22ц/824/913/18 головуючий у 1 інстанції: Українець В.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Панченка М.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» на рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 02 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 і просив ухвалити рішення, яким, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №49.32/10808-НВ від 10.01.2008 року, у розмірі 366.790 грн.18 коп., яка утворилась станом на 20.05.2015 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, визнавши право власності за ПАТ «Дельта Банк» на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що указаний кредитний договір укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «Кредитпромбанк». Між тим, правонаступником ПАТ «Кредитпромбанк» є позивач ПАТ «Дельта Банк», відповідно до договору відступлення прав вимоги від 26.06.2013 року.

Оскільки на забезпечення кредитних зобов»язань боржник ОСОБА_3 заставив банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1, позивач, у зв»язку з невиконання договірних умов щодо погашення кредиту, звернувся до суду з цим позовом про визнання за ним права власності на заставлену в іпотеку квартиру шляхом визнання права власності на цю квартиру за кредитором.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 02 липня 2018 року у позові відмовлено /т.2 а.с.244-248/.

Відмовляючи у позові, суд мотивував свій висновок тим, що в силу п.4.3. іпотечного договору сторонами за цим договором обумовлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки, як набуття права власності на заставлене майно, здійснюється лише у позасудовому порядку /т.1 а.с.16-19/.

У поданій апеляційній скарзі - ПАТ «Дельта Банк», просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову у позові, мотивуючи свою скаргу наступним.

Так, скаржник зазначив, що в позасудовому порядку спір не може бути вирішений у зв»язку з небажанням боржника домовлятись на будь-яких умовах, тому, на думку скаржника, мають місце підстави для судового розгляду спору про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.01.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого в подальшому стало ПАТ «Дельта Банк», укладено кредитний договір за №49.32/1080-НВна, на підставі якого позичальнику було відкрито банком не відновлювальну кредитну лінію в межах загальної суми 477.225 грн. під 12,64% річних на термін до 09.01.2026 року.

Крім того, 10.01.2008 року за №49.12./12/108/112/08 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 на забезпечення вище зазначеного кредитного договору укладено договір іпотеки, відповідно до якого позичальник ОСОБА_3 заставив кредитору ВАТ «Кредитпромбанк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 /т.1 а.с.16-19/.

26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір відступлення права вимоги відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступив право вимоги за кредитним договором від 10.01.2008 року, а ПАТ «Дельта Банк» прийняв на себе всі права та обов'язки за вище зазначеними кредитним договором та договором іпотеки /т.1 а.с.28-33/.

Відповідно до п.3.2.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на заставлене в іпотеку майно з метою погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до розділу 4 цього договору.

Таким чином, між ПАТ «Дельта Банк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_3, як іпотекодавцем, виникли відносини договору іпотеки, які, врегульовані ст.ст.572, 575 ЦК України і в силу яких кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» слідує, що в разі порушення іпотекодавцем обов»язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов»язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ПАТ «Дельта Банк» послався на те, що позичальником ОСОБА_3 не виконуються належним чином зобов»язання з погашення кредиту, у зв»язку з чим, станом на 20.05.2015 року за ним виникла кредитна заборгованість, що становить 366.790 грн.18 коп., а тому позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення указаної заборгованості шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено, що 20.04.2015 року, на виконання пункту 4.3 договору іпотеки іпотекодержателем надіслано іпотекодавцю лист-вимогу про усунення порушень умов кредитного договору з вимогою сплатити кредитну заборгованість, та повідомлено, що в разі невиконання цієї вимоги банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки /т.1 а.с.26-27/.

Із змісту договору іпотеки слідує, що сторонами обумовлено питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачено можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Між тим, при зверненні до суду з цим позовом, позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з безпідставності позовних вимог.

Так, відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку»іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Крім того, відповідно до п.4.3. іпотечного договору сторонами обумовлено, що наявність застереження в частині способів звернення стягнення іпотекодерждателем заставленого в іпотеку майна, мають силу договору про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Таким чином, оскільки сторонами передбачено можливість передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя в позасудовому порядку, що, за визначенням сторін та положень чинного законодавства, має силу договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання за іпотекодавцем права власності на заставлене майно на підставі судового рішення.

Доводи скаржника відносно того, що іпотекодавець ОСОБА_3 не бажає укладати з іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» в позасудовому порядку угоду про передачу у власність заставленого в іпотеку майна, не може бути підставою, в даному випадку, для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» відхилити, а рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді