АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/5/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: 39 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

Головуючого Нерушак Л.В.

Суддів Бабенка В.М., Карпенко О.В.

За участю секретаря Наконечної М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2016 року, ухвалене суддею Демчик Р.В. в Придніпровському районному суді м.Черкаси, повний текст рішення виготовлений 11 травня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення витрат на лікування та поховання ,- :

в с т а н о в и л а :

16 лютого 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що 23 липня 2014 року помер їх чоловік та батько - ОСОБА_6

05 серпня 2014 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини після смерті померлого ОСОБА_6, згідно яких було заведено спадкову справу № 56386169. Від нотаріуса вони дізналися про те, що за два з половиною місяці до смерті, ОСОБА_6 заповів на користь ОСОБА_5 усе своє майно, яке буде належати йому на час смерті. Заповіт було посвідчено 07 травня 2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_8, занесений в реєстр за № 939. Позивачі вважають, що даний заповіт є недійсним, оскільки на їх думку заповіт суперечить вимогам ч. 1 ст. 225 ЦК України, так як з 2012 року по день смерті заповідач ОСОБА_6 був тяжко хворий, мав діагноз: рак передміхурової залози 4 стадії з наявністю метастазів у кістках. Неодноразово проходив курс променевої терапії хіміотерапевтичними препаратами. Позивачі посилаються, що заповіт був складений за два з половиною місяці до смерті ОСОБА_6 на користь відповідача ОСОБА_9, яка не перебувала у родинних відносинах ні з ним, ні з його родичами. Останні роки ОСОБА_6 проживав окремо від позивачів. 22 січня 2013 року ОСОБА_6 була безстроково встановлена І група інвалідності по загальному захворюванню. Тому у звязку з тяжкою хворобою ОСОБА_6, фізичною та психічною залежністю від обезболюючих та наркотичних препаратів, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його дійсній волі під час складання заповіту, вважають позивачі.

Позивачі посилаються, що при написанні заповіту ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій, заповіт був підписаний проти його справжньої волі, під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, оскільки вся спадщина - це лише квартира загальною площею 47,7 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та померлому ОСОБА_6 в рівних частках.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказують у своєму позові, що відповідач ОСОБА_5 через психологічний вплив змусила ОСОБА_6 скласти заповіт на свою користь, який внаслідок тяжкої хвороби та лікування не міг усвідомлювати своїх дій, а також розпорядитися майном, яке є їхньою спільною власністю.

Також позивачі зазначають, що ОСОБА_6 тяжко хворів, після смерті його рідної сестри 01 травня 2014 року, яка також померла від раку, знаходився в дуже пригніченому стані, його стан погіршився і він не зміг бути присутнім на похоронах, дуже погано пересувався, вів себе неадекватно і чомусь в цей час, а саме через тиждень після смерті рідної сестри, був складений спірний заповіт. Остання стадія онкологічної хвороби супроводжується уповільненням реакції, підвищеною сугестивністю, утрудненим осмисленням ситуації, що склалася. Больовий синдром, на тлі наростаючої ракової інтоксикації, могли вплинути на вільне волевиявлення при підписанні заповіту 07 травня 2014 року, так як заповідач знаходився в залежному стані від оточуючих та був підвищено переконуваним. Психічні розлади внаслідок тяжкої хвороби, позбавляли його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними, так як внаслідок незадовільного стану здоровя у звязку із загальним захворюванням, він на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, а відповідач використала його стан. Тому позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із даним позовом та просили визнати заповіт від 07 травня 2014 року, укладений ОСОБА_6, зареєстрований приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_8, занесений в реєстр за № 939, недійсним. Стягнути з відповідача судовий збір.

18 березня 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення витрат на лікування та поховання, посилаючись на те, що позивачі оскаржують даний заповіт на тій підставі, що ОСОБА_6, перебуваючи у шлюбі, і являючись чоловіком та батьком, будучи онкохворою і ніби - то обмежено дієздатною особою, тому не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, перебуваючи під впливом знеболюючих медичних препаратів, заповів належну йому на праві власності 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вказують у своєму позові, що у квітні 1998 року ОСОБА_6 покинув свою дружину ОСОБА_4 по причині неможливості спільного проживання. Однак шлюб офіційно не розірвав. ОСОБА_5 посилається у своєму зустрічному позові, що в подальшому вони із ОСОБА_6 стали проживати разом в її квартирі АДРЕСА_3, створили нову родину, а всі знайомі вважали їх чоловіком та дружиною. Разом вони проживали до смерті ОСОБА_6 Тому твердження позивачів ОСОБА_6, що вона була для померлого ОСОБА_6 сторонньою особою, не відповідають дійсності.

ОСОБА_5 вказує, що під час спільного проживання, вона завжди дбала про ОСОБА_6 як дружина. Коли він захворів, турбувалась і переживала за стан його здоровя, доглядала, купувала за власні кошти ліки, проводила відповідні діагностичні обстеження і завжди підтримувала морально. Будучи з 2012 року онкохворим, ОСОБА_6 перебував неодноразово на стаціонарному лікуванні в Черкаській міській лікарні, Черкаському і Кіровоградському обласних онкологічних диспансерах та проходив амбулаторне лікування у КНП «Четверта міська лікарня», в результаті чого вона протягом двох років витратила всі власні заощадження у сумі до 200000 грн. Однак, вона може обґрунтувати витрати на придбання ліків і обстежень тільки на загальну суму 9206 грн., що підтверджується фіскальними чеками і рахунками, не включаючи утримання і догляд.

Також ОСОБА_5 посилається у позові, що байдуже ставлення жінки і дочки спонукали ОСОБА_6 нотаріально посвідчити заповіт на неї, тому що вона постійно дбала про нього, витратила на його лікування всі власні заощадження, а після виходу на пенсію змушена була працювати, для того щоб купувати ліки, тому що пенсії ОСОБА_6, як інваліда 1 групи, не вистачало. Після його смерті здійснила за власний кошт поховання і поминальні обіди, на які вона витратила 6558,81 грн., що підтверджується фіскальними чеками, накладними, рахунками і договором-замовлення. Тому ОСОБА_5 звернулася до суду із даним зустрічним позовом та просила стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь витрати на лікування і поховання ОСОБА_6 у сумі 15763,81 грн. та стягнути з позивачів судовий збір і судові витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких буде визначено згідно закону перед завершенням розгляду справи.

11 січня 2016 року ОСОБА_5 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь витрати на лікування ОСОБА_6 в сумі 89736 грн. і його поховання в розмірі 6558,81 грн., а всього 95944,81 грн. Стягнути з відповідачів на її користь судовий збір і судові витрати на правову допомогу адвоката в сумі 6000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення витрат на лікування та поховання відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оскаржили рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилаються на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому вважають, що суд неповно зясував усі фактичні обставини справи, та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи. Також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають, що висновок посмертної судово психіатричної експертизи є необґрунтованим та таким, що ґрунтується на припущеннях експерта про стан здоровя спадкодавця в момент укладення правочину, що викликає сумніви у обєктивності проведеного посмертного дослідження. Тому не погоджуються з судом першої інстанції, який безпідставно відхилив клопотання про проведення повторної посмертної експертизи в іншій експертній установі та вважають, що суд дав невірну оцінку акту посмертної судово психіатричної експертизи № 536 у звязку з його неузгодженістю з іншими доказами по справі та даними медичної документації. Висновок експерта не має переваг перед іншими доказами, проте суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, надав перевагу саме висновку експерта, чим порушив норми процесуального права, зазначають скаржники. Суд першої інстанції проігнорував клопотання позивачів про витребування та залучення до матеріалів справи доказів, які вони вважають мають суттєве значення для вирішення спору, оскільки просили витребувати медичну карту амбулаторного хворого ОСОБА_6 № 6782, яка знаходиться у відповідача, та заповіту від імені ОСОБА_6 від 07.05. 2014 року, занесеного до реєстру № 939. Також судом не були задоволені інші клопотання позивачів щодо витребування повного витягу з відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси відносно померлого, не долучено довідку про виконання обовязків члена виборчої комісії з виборів Президента України 2014 року, яка підтверджує відсутність доньки померлого ОСОБА_3 в період, коли був вчинений заповіт, що як вважає позивач свідчить, що даною обставиною скористалась відповідач ОСОБА_5 Крім того, зазначають, що суд першої інстанції не дав можливості в повному обсязі довести позивачу обставини, на які вони посилались в позовній заяві, тому судом порушено процесуальні права. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Стягнути з відповідача судовий збір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що зазначене судове рішення в частині відмови в задоволенні її зустрічного позову винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права, неповного зясування обставин справи, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду фактичними обставинам справи . В своїй апеляційній скарзі, зазначає, що 1998 року ОСОБА_6 залишив по причині неможливості спільного проживання дружину ОСОБА_4 та створив з ОСОБА_5 нову родину, з якою покійний проживав протягом 16 років у належній їй на праві приватної власності квартирі у м. Черкаси. Зазначає, що дружина дозвіл на розірвання шлюбу не надавала, незважаючи на те, що дочка досягла повноліття, що підтверджується двома позовними заявами за 2014 р. ОСОБА_5 посилається на ст. 1232 ЦК України, якою передбачено, що спадкоємці зобов`язані відшкодовувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Також вона в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_6 до січня 2013 року не працював і не отримував пенсію, і знаходився на повному утриманні ОСОБА_5, яка окрім того лікувала ОСОБА_6 власним коштом. ОСОБА_5 вказує в апеляційній скарзі, що суду надано аналітичну довідку обстежень та лікування хворого ОСОБА_6, розміщених в хронологічному порядку, їх ціною та переліком документів, що підтверджують ці витрати. Також вона вважає, що суд не звернув уваги та хибно розцінив як неналежні та недопустимі докази довідку додаткових обрахунків витрат на медикаментозне лікування хворого ОСОБА_6 з серпня 2012 року по липень 2014 року згідно виписки з медичної карти № 6782, та за періоди з 23.11. 2012 року по 24.11. 2012 року, 08.08.2013 р. по 12.08. 2013 року, 19.02.2014 року згідно виписки № НОМЕР_1 Кіровоградського обласного онкологічного диспансеру на придбані медичні препарати та обстеження під час проходження лікування в медичних установах м. Черкаси.

ОСОБА_5 просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

П. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження у вказаній справі відкрито до набрання чинності редакції ЦПК України (15 грудня 2017 року), а тому розгляд апеляційної скарги, у відповідності до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, продовжується за правилами, що діють після набрання чинності нової редакції ЦПК України.

Розгляд справи неодноразово відкладався після відновлення розгляду та отримання висновку експертизи, оскільки позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їх представник не зявлялися в судові засідання , не отримували судові виклики, які поверталися на адресу суду без вручення за закінченням терміну зберігання.

Заслухавши суддю доповідача, відповідача ОСОБА_5 та її представника, які зявилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягають до залишення без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні позивачами не доведено, що заповіт був складений під психологічним тиском, під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах. ОСОБА_6 на момент укладання заповіту 7 травня 2014 року усвідомлював значення своїх дій та керував ними, його волевиявлення було вільним, а тому підстави для визнання заповіту недійсним, відсутні.

Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог про стягнення з відповідачів витрат на лікування та поховання, суд першої інстанції виходив з того, що витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобовязані спадкоємці у відповідності до ст. 1232 ЦК України, а відтак стягненню не підлягають. Суд послався, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4М хоча й прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6, але свідоцтво про право на спадщину за законом не отримали, у звязку з чим не можливо визначити частку кожного із спадкоємців у спадковому майні.

Крім того, суд зазначав про те, що на позивачів не може бути покладено обовязок по їх відшкодуванню, оскільки під час розгляду справи встановлено та не заперечувалося самою ОСОБА_5, що витрати на поховання ОСОБА_6 їй були компенсовані за рахунок держави.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні згідно свідоцтва про право власності від 25 червня 2008 року, виданого Придніпровським райвиконкомомАДРЕСА_4 у м. Черкаси по вул. Різдвяній, 57 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3, що також вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 липня 2008 року (т.1 а.с.11, 12).

Згідно даних свідоцтва про укладення шлюбу від 30 березня 1985 року серія І-СР № 433724 ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_6 (т.1а.с. 10).

Згідно даних свідоцтва про народження від 15 серпня 1988 року серія ІІІ-СР № 267157 ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 9).

23 липня 2014 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії І-СР № 239495 від 24 липня 2014 року (т.1 а.с.15).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, посилалися на те, що після смерті ОСОБА_6 вони звернулися до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини померлого ОСОБА_6, згідно яких було заведено спадкову справу, та дізналися про те, що 07 травня 2014 року ОСОБА_6 заповів на користь ОСОБА_5 усе своє майно, яке буде належати йому на час смерті.

Позивачі вважають даний заповіт недійсним, оскільки, на їх думку, він суперечить вимогам ч. 1 ст. 225 ЦК України, так як з 2012 року по день смерті заповідач ОСОБА_6 був тяжко хворий, мав діагноз: рак передміхурової залози 4 стадії з наявністю метастазів у кістках. Неодноразово проходив курс променевої терапії хіміотерапевтичними препаратами.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 07 травня 2014 року ОСОБА_6 заповів ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і в загалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом. Даний заповіт посвідчений ОСОБА_10, приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу. Заповіт записано нотаріусом, зі слів ОСОБА_6 Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_6 і власноручно підписаний ним в присутності нотаріуса о 16 год. 27 хв. Особу його встановлено, дієздатність перевірено (т.1 а.с.167).

Відповідно до вимог ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Частиною 1 статті 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обовязків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно ч.ч.1-3 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції за клопотанням ОСОБА_3 у ній було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку акта судово-психіатричного експерта № 536 від 25 листопада 2015 року, виконаного амбулаторною судово-психіатричною експертною комісією КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня», комісія дійшла висновку, що ОСОБА_6 на момент укладання заповіту 07 травня 2014 року хронічним стійким психічним розладом, тимчасовим розладом психічної діяльності не страждав, у нього відмічалося захворювання на рак простати з метастазами в легені, лімфатичні вузли, кістки, стан після локальної променевої терапії з явищами анемії, з проявами больового синдрому і астенії, останні не досягли психотичного рівня, що при збереженні у підекспертного когнітивних функцій, емоційно-вольової сфери і критичних можливостей не позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (т.1 а. с. 222-228).

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 15 липня 2016 року було задоволено клопотання ОСОБА_3 та представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_11 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_12 про визнання заповіту недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення витрат на лікування та поховання.

Згідно даних висновку судово-психіатричного експерта № 19 від 20.07. 2017 року ОСОБА_6 на момент складання заповіту 07.05.2014 року будь-яким психічним захворюванням не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ( т. 3 а. с. 2-4 ).

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції було допитано ряд свідків, серед яких лікар КЗ «Черкаський обласний онкологічний диспансер», які підтвердили про перебування ОСОБА_6 у адекватному стані, що він усвідомлював значення своїх дій, на що також було враховано судом та дано належну оцінку доказам, наданим сторонами по справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надав належну оцінку тому, що проведеною у справі експертизою не було зроблено висновку про неспроможність ОСОБА_6 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки відповідно до вказаної норми закону, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є необґрунтованими та безпідставними, не підтвердженні наявними в матеріалах справи доказами, а тому не підлягають задоволенню, оскільки не спростовують висновків суду, який дав оцінку доводам позивачів, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції щодо відмовив в задоволенні первісного позову.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 витрат на лікування та поховання, оскільки відповідно до вимог ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобовязані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_5 при зверненні до суду із зустрічним позовом було надано ряд чеків та платіжних документів на підтвердження понесення нею витрат на лікування ОСОБА_6, яким судом першої інстанції надана належна оцінка та зроблено відповідні висновки, на підставі вимог ст. 77 ЦПК України, згідно якої, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Із доданих ОСОБА_5 до зустрічної позовної заяви чеків та інших платіжних документів (т.1 а.85-93) не вбачається, що витрати на лікування ОСОБА_6 в сумі 9206 грн. були понесені саме ОСОБА_5 та саме на лікування ОСОБА_6

Згідно даних квитанції від 27 .08. 2014 року (т.2 а.8), заявок на доставку лікарських засобів медичного призначення від 21 та 22 серпня 2012 року (т.2. а.9,10), товарно-транспортних накладних від 8 лютого 2013 року, 15 березня 2013 року (т.2. а.13,14) також не вбачається що вказані витрати були понесені саме ОСОБА_5 на лікування ОСОБА_6

З довідки від 12 січня 2016 року, яка складена ОСОБА_5 про її витрати на лікування ОСОБА_6 на суму 80170 грн. (т.2 а.77-80, 81-85) також не вбачається, що ці витрати були понесені ОСОБА_5 Документи, які підтверджують вказані витрати, нею суду не надані.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що довідкою УДВП «Ізотоп» від 8 жовтня 2015 року підтверджується те, що ОСОБА_6 самостійно проводив оплату придбаних ним ліків 23 листопада 2012 року на суму 1235 грн., 10 липня 2013 року на суму 2470 грн., 7 лютого 2014 року на суму 8736 грн. (т.2. а.12).

Як вбачається з квитанцій до прибуткових касових ордерів № 3579 від 14 вересня 2012 року та № 7010 від 7 червня 2013 року ОСОБА_6 за медичні послуги сплачено відповідно 1320 грн. та 1420 грн. (т.2 а.38).

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який прийшов до висновку про те, що ОСОБА_5 не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що нею були понесені витрати на лікування ОСОБА_6 в сумі 89736 грн.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення витрат на поховання ОСОБА_6

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 23 липня 2014 року між КП «Комбінат комунальних підприємств» та ОСОБА_5 був укладений договір-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_6 Вартість послуг становить 3925 грн.81 коп.(т.1 а.70).

Вказані кошти сплачені ОСОБА_5 23 липня 2014 року, що підтверджується чеками № 6407 та № 6408 (т.2 а.139).

Як вбачається з накладної від 24 липня 2014 року ОСОБА_5 за поминальний обід сплачено 1624 грн. (т.1 а.71).

Стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.

Отже, витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язані спадкоємці у відповідності до ст. 1232 ЦК України, а відтак стягненню не підлягають.

На підставі наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку що ОСОБА_5 на поховання ОСОБА_6 було витрачено 3925 грн.81 коп.

Разом з тим, як вбачається з чеку від 28 липня 2014 року Пенсійним фондом України в м. Черкасах була нарахована допомога на поховання ОСОБА_6 в сумі 4629 грн. 92 коп. (т.2 а.144). Вказана допомога була отримана ОСОБА_5, про що вона не заперечувала в судовому засіданні.

Державна допомога на поховання ОСОБА_6 в розмірі 4629 грн. 92 коп. перевищує витрати ОСОБА_5 на його поховання в сумі 3925 грн. 81 коп., у звязку з чим суд приходить до висновку що витрати ОСОБА_5 на поховання ОСОБА_6 були компенсовані за рахунок держави, а тому на позивачів не може бути покладено обовязок по їх відшкодуванню.

Колегія суддів також вважає, що за вказаних обставин, коли відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, єдиним спадкоємцем за заповітом спадкового майна померлого ОСОБА_6 є лише ОСОБА_5, яка прийняла спадщину, подавши заяву. Позивачі ОСОБА_4 М та ОСОБА_3 є спадкоємцями 1 черги за законом, однак в звязку із наявним заповітом, вони не отримують спадкове майно після смерті ОСОБА_6, тому не зобовязані відшкодовувати розумні витрати на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодкодавця, оскільки згідно заповіту не є спадкоємцями.

За таких обставин, у ОСОБА_9 немає підстав для задоволення вимог зустрічної позовної заяви про стягнення витрат на лікування та поховання ОСОБА_6, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 1232 ЦК України це є обовязком спадкоємців. Доказів, що ОСОБА_4 М та ОСОБА_3 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на будь - яке інше спадкове майно ОСОБА_6, крім вказаного спадкового майна в заповіті, ОСОБА_5 не надала.

Отже, враховуючи вище зазначене, колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення доводів апеляційної скарги ОСОБА_5, оскільки вони є аналогічними її доводам, викладеним в її зустрічній позовній заяві, які були предметом розгляду судом першої інстанції, та яким надана належна оцінка.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.

Враховуючи вищевикладене, не вбачається, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушень норм матеріального чи процесуального права та залишив не розглянутими обставини, що мають значення для справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апелянтів не є суттєвими, носять субєктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 268, 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення витрат на лікування та поховання залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді залишити за сторонами, які подавали апеляційні скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Суддів Бабенко В.М.

ОСОБА_13