13.02.2018 Єдиний унікальний номер 205/6393/17
Єдиний унікальний номер № 205/6393/17
Провадження № 2/205/604/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді - Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання - Сахончик Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про визнання права власності на частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 28.09.2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про визнання права власності на частину квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що їй на праві спільної сумісної власності належить 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.09.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська. Однак вказаний правовстановлюючий документ було втрачено.

Позивач просила суд визначити її частку в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1/3 частини та визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

У заяві від 13.02.2018 року позивач ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_4 просили розглядати справу без їх участі та без фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Представник Дніпровської міської ради - Таган І.М. у заяві від 13.02.2018 року просила розглядати справу без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки за позивачем зареєстровано право спільної власності.

Треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності належить ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.09.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 05.09.1997 року № 6/2117-97 (а.с. 6).

Однак позивачем було втрачено оригінал вищезазначеного правовстановлюючого документу.

Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19.06.2017 року № 7891, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на частку в праві спільної власності зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.09.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 05.09.1997 року № 6/2117-97, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР записано в реєстрову книгу 279п за реєстровим № 25 (а.с. 8).

Квартира АДРЕСА_1 складається з: 1-а кімната площею 16,9 кв.м., 2-а кімната - 12,8 кв.м., 3-я кімната - 13,0 кв.м., кухня - 9,5 кв.м., ванна кімната - 2,0 кв.м., вбиральня - 1,2 кв.м., коридор - 10,8 кв.м., вбудовані шафи - 0,5 кв.м., балкон - 0,9 кв.м., лоджія - 2,3 кв.м. Загальна площа квартири - 69,9 кв.м., житлова площа - 42,7 кв.м. (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

У п. 17 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У п. 37 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

За наявності належних доказів щодо втрати оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно та неможливості отримання його дублікату у встановленому Законом поряду, керуючись положеннями ст. 392 ЦК України суд вважає за можливе, у відповідності до положень ст. 16 ЦК України захистити порушене право позивача - співвласника нерухомого майна в зв'язку із втратою нею правовстановлюючого документу, шляхом визнання такого права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 368, 392 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 82, 141, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 15.07.2002 року, проживає за адресою: АДРЕСА_1) до Дніпровської міської ради (місцезнаходження: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), треті особи: ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_1) та ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_1), про визнання права власності на частину квартири - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 15.07.2002 року, проживає за адресою: АДРЕСА_1) у спільній сумісній власності право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,9 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 16.02.2018 року.

Суддя Н.В. Басова