Провадження № 2/760/3656/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

представника 3-ї особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітніх дітей, третя особа: Орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням;

та за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітніх дітей, до ОСОБА_1 про вселення, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати відповідачку разом з малолітніми дітьми - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_4.

Посилається в позові на те, що він є власником квартири АДРЕСА_4.

Відповідачка була зареєстрована в спірній квартирі як член його, власника квартири, сім»ї. Крім того, в квартирі також зареєстровані їх діти - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідачка та їх діти фактично не проживають у квартирі з 12 січня 2014 року в зв»язку з добровільним переїздом спочатку до м.Житомира разом з ним, а в подальшому після розірвання їх шлюбу в квартиру АДРЕСА_1.

Виходячи з цих обставин, непроживання відповідачки з дітьми у належній йому на праві власності квартирі понад встановлений ч.2 ст.405 ЦК України строк, просить задовольнити позов.

В червні 2016 року відповідачка звернулася до суду з зустрічним позовом у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей і просить вселити їх у спірну квартиру.

Посилається на те, що з 24 квітня 2004 року до 18 березня 2016 року перебувала у шлюбі з позивачем, від якого мають двох дітей: доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З часу реєстрації шлюбу до січня 2014 року вони всією сім?єю проживали у зазначеній квартирі, яка була придбана за тиждень до реєстрації шлюбу.

Влітку 2013 року позивач був призначений на посаду судді Черняхівського районного суду Житомирської області, в зв»язку з чим переїхав до м.Житомира.

В січні 2014 року до м.Житомира переїхала і вона з дітьми, де сім»я стала проживати в придбаній ними квартирі АДРЕСА_2.

З весни 2015 року між ними почали виникати конфлікти, а в серпні 2015 року їй стало відомо про наявність у неї онкологічного захворювання, внаслідок чого вона перебувала в пригніченому психологічному та соматично хворобливому стані.

Виїжджаючи з м.Житомира в грудні 2015 року вона, в силу свого психологічного стану, навіть не згадала, що ключі від спірної квартири, де проживала їх сім»я, знаходяться у позивача, однак це її не турбувало, оскільки позивач постійно зазначав, що ця квартира є власністю їх дітей.

В лютому 2016 року їй стало відомо, що позивач здав спірну квартиру в оренду невідомим особам, і здає її в оренду до цього часу.

Зазначила, що вона разом з дітьми не проживає у спірній квартирі не з власної волі, а у зв'язку з тим, що позивач чинить їй та дітям перешкоди у користуванні квартирою, не надає ключі він неї та продовжує здавати її в оренду.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов та відмовити в первісному позові з підстав, зазначених нею.

Позич та його представник проти зустрічного позову заперечували з підстав, викладених у первісному позові.

Зазначили, що відповідачка разом з дітьми добровільно залишила спірну квартиру та переїхала до м.Житомира, а мотиви та строк переїзду, з їх точки зору, для застосування ч.2 ст.405 ЦК України значення не мають, оскільки переїзд був добровільним і відсутність у квартирі перевищувала встановлений законом строк.

Крім того, відповідачка має інше житло, де і проживає разом з дітьми, а тому не можуть проживати в спірній квартирі.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала зустрічний позов, зазначивши, що діти продовжують залишатися членами сім»ї позивача, хоч і не проживають з ним. З врахуванням інтересів дітей вважає , що діти мають залишатися зареєстрованими в спірному житлі та мають право на проживання в ньому.

Виходячи з цього, просить відмовити в первісному позові та задовольнити зустрічний.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та приходить до висновку про задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім»ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 24 квітня 2004 року до 18 березня 2016 року.

Від шлюбу мають двох дітей: доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_4 належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 07 квітня 2004 року.

Відповідно до Указу Президента України № 391/2013 від 25 липня 2013 року позивач був призначений на посаду судді Черняхівського районного суду Житомирської області строком на п»ять років, в зв»язку з чим переїхав до м.Житомира.

В січні 2014 року до м. Житомира переїхала відповідачка з дітьми, де сім»я стала проживати в придбаній ними квартирі АДРЕСА_3.

/ а.с. 2 - 5; 65 - 66; 97;141 - 144 /

Судом встановлено та підтверджено сторонами, в грудні 2015 року відповідачка з дітьми виїхала з квартири в м. Житомирі до м. Києва.

Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року шлюб сторін був розірваний.

Як вбачається з рішення суду, з позовом про розірвання шлюбу позивач звернувся до суду 24 вересня 2015 року.

/ а.с. 5 /

З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а саме ст.264 ЦПК України, на суд покладено обов»язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та підтверджено сторонами, їх виїзд з дітьми до м.Житомира мав місце в зв»язку з призначенням позивача на посаду судді Черняхівського районного суду Житомирської обл.

Сторонами не спростовується, що повернення відповідачки з дітьми до м.Києва мало місце в зв»язку з погіршенням відносин у сім»ї, зверненням позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу, а також погіршенням стану її здоров»я.

Відповідно до ст.72 Закону України « Про судоустрій і статус суддів»/ в редакції станом на 2013 рік / призначення на посаду судді вперше здійснювалося Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради юстиції.

Призначення позивача на посаду судді Черняхівського районного суду Житомирської області мало місце на підставі Указу Президента України строком на п»ять років.

В межах цього ж п»ятирічного строку позивач був звільнений з займаної посади.

Таким чином, суд вважає, що виїзд відповідачки разом з дітьми за місцем роботи позивача, яке, виходячи з його строковості, не може розцінюватися як непроживання в спірній квартирі без поважних причин та добровільною зміною місця проживання в зв»язку з переїздом до м.Житомира, і який позбавляє її та дітей права на користування спірною квартирою.

Крім того, судом встановлено та не спростовується сторонами, спірна квартира з лютого 2016 року і до цього часу позивачем здається в оренду.

Відповідачка в судовому засіданні також пояснила, що в зв»язку з підозрами на серйозне захворювання вона потребувала як моральної, так і матеріальної підтримки, які могли їй надати лише її батьки в зв»язку з відсутністю підтримки з боку позивача, як чоловіка, та порушеним ним питанням про розірвання шлюбу.

Саме в зв»язку з цим після переїзду до м.Києва вона з дітьми проживала у батьків, а в подальшому стала періодично намагатися жити разом з дітьми окремо від них у квартирі, яка належить на праві спільної сумісної вланості їй, її матері та братові.

/ а.с. 114 - 118 /

Дані обставини підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_10

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що непроживання відповідачки з дітьми в спірній квартирі не можна характеризувати як непроживання без поважних причин, а тимчасовим в силу викладених вище обставин.

Як зазначено в статтях 405, 406 ЦК України у разі виникнення спору між власником житла та особами, які вселились в житлове приміщення як члени його сім'ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права має відбуватись згідно вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи понад один рік без поважних причин.

Враховуючи викладене вище, підстави, з яких позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачки з дітьми права користування спірним житлом, тобто припинення встановленого законом сервітуту, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача за первісним позовом відсутні.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Виходячи з викладеного вище, висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача, набуття відповідачкою з дітьми права користування спірною квартирою та відсутності підстав для позбавлення її цього права з підстав, визначених позивачем при зверненні до суду, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову та вселення відповідачки з дітьми в спірну квартиру.

Суд не приймає до уваги пояснень позивача та його представника в судовому засіданні, а також викладених у додаткових поясненнях до суду після надання сторонами пояснень та заперечень проти зустрічних вимог, виходячи з наступного.

Так, аналізуючи обставини переїзду сім»ї до м.Житомира та подальші дії по облаштуванню умов проживання, позивач посилався на те, що в м.Житомирі була придбана квартира в інтересах сім»ї і її придбання підтверджує зміну місця проживання всіх членів сім»ї, оскільки її вартість є значно більшою, ніж сім»я могла понести на оренду житла при тимчасовому переїзді.

Крім того, дана квартира знаходилася не м.Черняхові, де він працював, а в м.Житомирі, оскільки у сім»ї були подальші плани поза межами п»ятирічного строку його перебування на посаді щодо проживання в придбаному житлі, а саме: він планував з часом працювати в апеляційній інстанції.

Вважає також, що доказом переїзду на постійне проживання до м.Житомира є його проживання саме в м.Житомирі, а не у власному житлі в м.Києві.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, позивач та його представник у судовому засіданні не спростовували, що, переїжджаючи на роботу та купуючи квартиру в м.Житомирі, сім»я, в той же час,та він, як власник спірної квартири, зберігали за собою як право власності на дану квартиру, так і право на проживання в ній, залишаючись зареєстрованими в ній.

Бажання розпорядитися своєю власністю в м.Києві у позивача виникло лише після розірвання шлюбу з відповідачкою.

Виходячи з цього та викладеного вище, суд вважає, що придбання житла в м.Житомирі за наявності такої матеріальної можливості сім»ї, не може свідчити про переїзд у нього на постійне місце проживання сім»ї та визнання відповідачки з дітьми такими, що втратили право користування спірним житлом.

Крім того, суд враховує, що на момент призначення позивача суддею та переїзду сім»ї до м.Житомира, доньці сторін виповнилося 7 років, а синові - менше 3-х років.

З точки зору ч.ч.4,6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення.

Судом встановлено та не спростовувалося сторонами, фактичним місцем проживанням неповнолітніх дітей сторін з моменту їх народження і до переїзду до м.Житомира було місце проживання батьків у спірній квартирі.

З точки зору ст.242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень.

Таким чином, виїзд дітей з батьками, тобто сторонами в справі, з спірної квартири мав місце за їх рішенням, як і повернення до м.Києва в зв»язку з виниклою ситуацією в сім»ї, в силу представництва за законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального, культурногота соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Тобто, обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, в даному випадку на сторін, як батьків.

Згідно з ч. 2 ст. 18 даного Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення.

Діти сторін є членами сім»ї як матері в зв»язку з розірванням шлюбу, так і батька, як власника спірного житлового приміщення, і були зареєстровані у спірній квартирі з моменту народження за місцем проживання свого батька.

Крім того, суд враховує, що відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини.

Тобто, турбота про дітей та їх виховання покладається на матір і батька в рівній мірі.

Таким чином, право користування житловим приміщенням у дітей сторін є похідним від права їх батька, тобто позивача, а тому підстави для визнання їх такими, що втратили парво користуватися жилим приміщеннямв відсутні.

Крім того, суд вважає, що право дітей на користування житлом, власником якого є батько дітей, і яке закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» і Декларації прав дитини, не буде дотримано при позбавленні їх права користування спірною квартирою.

Крім того, не заперечуючи обізнаності про здачу спірної квартири в оренду, відповідака посилалася на те, що позивач запевняв її, що дана квартира буде власністю їх дітей, а тому вона не висловлювала стурбованості проти цього.

Коли позивач став вимагати від неї знятися з реєстрації в квартирі, квартира уже була здана в оренду і вселитися в неї вона з дітьми не могла в зв»язку з проживанням у ній сторонніх людей і відсутністю ключів.

Весь цей час позивач погрожував їй також тим, що відбере у неї дітей і ці погрози вона сприймала реально, оскільки він звернувся з таким позовом до суду в червні 2016 року і вона змушена була захищатися від його нападок, звернувшись до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання дітей.

Даних обставин позивач та його представник не спростовували і частково ці обставини підтверджуються і СМС-перепискою між сторонами, а також наданими доказами.

/ а.с. 115 - 118; 128; 149 - 150 /

Враховуючи вище викладене в сукупності, суд вважає, що приведені позивачем та його представником обґрунтування не спростовують висновків суду, викладених вище, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з позивача підлягає стягненню на користь відповідача 640, 00 гр. судового збору.

Керуючись ст. ст. 15,16,29, ч.1 ст.401, ч.1 ст.402, ч.ч.1,2 ст.405, 406 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України « Про охорону дитинства», ст.ст.9, 64 ЖК України, ст.141 СК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітніх дітей, про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартиру АДРЕСА_4

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 640, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення складено 05 травня 2018 року.

Суддя: Л.А. Шереметьєва