Провадження № 2/331/660/2018
Справа № 331/1798/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,

за участю : секретаря Постарнак М.М.,

представників : позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_3 В»ячеслава Енверовича в особі представника ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_5 про стягнення процентів за користування безпідставно набутою грошовою сумою,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2018 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 ( надалі - ФОП ОСОБА_5Ф.) про стягнення суми процентів за користування безпідставно набутою грошовою сумою в розмірі 172 227, 77 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 20.12.2007 р. між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 ( як продавцем) було укладено попередній договір купівлі- продажу №1 від 20.12.2007. Згідно з умовами цього договору, сторони у подальшому зобов»язалися укласти договір купівлі- продажу, предметом якого є нерухоме майно, а саме 50% одноповерхового будинку, згідно з технічним паспортом БТІ на базу відпочинку « Любава», № 26 літ.0-1, загальною площею 72,8 кв.м., вартістю 309 500,00 грн.

На виконання вищевказаної умови, 10.02.2009 року позивачем було передано відповідачу грошові кошти у сумі 278 550,00 грн., що було зафіксовано розпискою від 10.02.2009 р.

Проте, відповідачем було порушено зазначені умови договору з передачі позивачеві об»єкту нерухомості, внаслідок чого він був вимушений звернутися до Якимівського районного суду Запорізької області з позовом про визнання договору купівлі- продажу нерухомого майна дійсним.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 26.03.2012 р. по справі № 2/828/69/2012 в позові ОСОБА_3 було відмовлено. Проте, цим рішенням було встановлено преюдиційний факт передання грошової суми 278 550,00 грн. за договором, який не було визнано дійсним.

В січні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутої грошової суми.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 7.08.2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 278 550,00 грн.

Надалі, як на правові підстави заявленої вимоги позивач посилається на ч.4 ст. 82 ЦПК України, частини 1,2 ст. 536 ЦК України, роз»янення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 17.12.2013 р. № 14 « Про деякі питання про застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань», і зазначає, що оскільки розмір процентів безпосередньо статтею 537 ЦК України не встановлюється, , то необхідно застосовувати норму ст. 1048 ЦК України, що регулює подібні правовідносини і встановлює розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, позивач, як на його думку, може вимагати від відповідача сплати процентів за користування безпідставно одержаними чужими коштами.

У зв»язку з тим, що сума безпідставно набутої грошової суми та процентів за її користування до цього часу відповідачем не повернута, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування безпідставно набутою грошовою сумою за період з 10.09.2014 р. по 22.02.2018 р. у розмірі 172 227,77 грн. Розрахунок суми процентів за користування чужими коштами за вказаний період часу доданий до позову ( а.с.6).

Не погоджуючись із позовом, відповідач надав суду відзив на позов ( а.с.95-99), з якого вбачається, що позов стороною відповідача не визнається у повному обсязі з таких підстав.

По-перше, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.04.2015 р. було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5 ; рішення апеляційного суду Запорізької області від 9.12.2014 р., на яке посилається позивач, скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2015 р. провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами закрито. По тексту ухвали зазначено, що стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами з посиланням на ст. 536 ЦК України вже було предметом розгляду суду, що вбачається із первісного рішення апеляційного суду Запорізької області від 7.08.2013 р.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.09.2015 р., ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2015 р. залишено без змін. Суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження, виходячи з того, що вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами з посиланням на ст. 536 ЦК України вже були предметом перегляду апеляційного суду Запорізької області, за наслідками якого ухвалено рішення 7.08.2013 р.

По-друге, твердження позивача про те, що сума безпідставно набутої грошової суми не повернута відповідачем не відповідає дійсності, оскільки станом на 23.02.2018 року всі виконавчі провадження зі стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суми боргу були закінчені внаслідок повного погашення боргу від реалізації арештованого майна та внаслідок добровільного погашення боргу. Відсутність боргу свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

По-третє, твердження позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин ОСОБА_1 71 ЦК України «Позика», зокрема ст. 1048 ЦК України, яка, як на думку позивача, регулює спірні правовідносини і встановлює розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, є безпідставним.

В свою чергу, 11.07.2018 р. позивач надав суду відповідь на відзив, в якому позивач фактично наполягав на своєї позиції, викладеної в позові ( а.с.132-134).

Одночасно із позовом 23 лютого 2018 р. позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову ( а.с.18-21).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику у відповідності до ч.9 ст. 153 ЦПК України ( а.с.25-26).

5 березня 2018 року позивач повторно звернувся до суду із заявою про забезпечення позову ( а.с.29-30).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 березня 2018 року заяву задоволено ; накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_5 житловий будинок, розташований за адресою : Запорізька область, смт Балабине, вул. Низова, буд. № 2 «а», до набрання рішенням законної сили ( а.с.43-46).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2018 року провадження по цій справі відкрито, а справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання ( а.с.58-59).

24 травня 2018 року позивач звернувся до суду із клопотанням про стягнення понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу ( а.с.72-73).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2018 року підготовче провадження по цій справі закрито, справу призначено до розгляду по суті ( а.с.146).

В суді представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові ; при ухваленні рішення по справі просить прийняти до уваги відповідь на відзив відповідача.

Представник відповідача в суді проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позов; у задоволенні позовних вимог просить відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з»ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до наступного.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

В суді встановлено, що у вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 грудня 2007 року між ним та ФОП ОСОБА_5 було укладено попередній договір купівлі- продажу № 1, згідно з умовами якого сторони в подальшому зобов»язались укласти договір купівлі- продажу 50 % одноповерхового будинку на базі відпочинку « Любава», № 26 літ. «0-1», загальною площею 72,8 кв.м., вартістю 309 500,00 грн.20 січня 2009 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до попереднього договору, якою передбачалось, що у випадку відсутності заперечень щодо умов договору купівлі- продажу ОСОБА_6 має протягом трьох днів з моменту отримання проекту договору сплатити відповідачу готівкою 90% вартості нерухомості. На виконання вищевказаної умови 10 лютого 2009 року ОСОБА_3 було передано ОСОБА_5 кошти в сумі 278 550, 00 грн. Проте в порушення зазначеної умови договору ОСОБА_5 не було передано ОСОБА_3 об»єкт нерухомості. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 7 серпня 2013 року з ОСОБА_5 було стягнуто на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти у розмірі 278 550 грн. Посилаючись на статті 202,536,1048,1212 ЦК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь проценти за користування безпідставно набутою грошовою сумою у розмірі 130 036,20 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 9 грудня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2014 року скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 проценти за користування безпідставно набутими коштами у розмірі 130 036, 20 грн.( а.с.103-104)

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 9 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2015 року( а.с.107-108), рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито( а.с.105-106).

Ухвала апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2015 року мотивована таким.

Із матеріалів справи встановлено, що спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з правовідносин, що виникли у зв»язку із безпідставним набуттям грошей і стягнення суми безпідставно набутих грошей і процентів за їх користування розглянутий судом і рішення набрало законної сили. Так, в січні 2013 року ОСОБА_3 вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих 11.02.2009 року грошей в сумі 278 550, 00 грн., відшкодування інфляції і стягнення процентів за їх користування.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково ; стягнуто з ОСОБА_5 на його користь безпідставно набуту суму у розмірі 278 550,00 грн., інфляцію в сумі 67 130,00 грн., 3% річних в сумі 32 991, 00 грн.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 7 серпня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2013 року у цій справі в частині стягнення 278 550,00 грн. залишено без змін. В частині стягнення інфляції у сумі 67 130,55 грн., 3% річних у сумі 32 991,00 грн. рішення скасовано і у задоволенні цих вимог відмовлено ( а.с.100-102).

Із рішення апеляційного суду від 7 серпня 2013 року вбачається, що підстави для стягнення з відповідачки процентів на підставі ст.536 ЦК України за користування одержаними нею грошовими коштами відсутні.

Оскільки ОСОБА_3 вже скористався своїм правом на звернення до суду з таким позов і вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами розглянуті судом і у спорі постановлено рішення, яке набрало законної сили, даний спір не підлягає повторному розгляду.

В свою чергу, суд касаційної інстанції в ухвалі від 17 вересня 2015 року зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження, виходячи з того, що вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами з посиланням на ст.. 536 ЦК України вже були предметом перегляду апеляційного суду Запорізької області, за наслідками якого ухвалено рішення 7.08.2013 року.

Надалі, в суді встановлено, що станом на 23 лютого 2018 року всі виконавчі провадження зі стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сум боргу були закінчені внаслідок повного погашення боргу від реалізації арештованого майна та внаслідок добровільного погашення боргу. Наведене підтверджується постановами державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області : від 16.02.2018 року про закінчення виконавчого провадження ( сума боргу 441 403,22 грн.) а.с.109 ; від 16.02.2018 року про закінчення виконавчого провадження ( сума боргу 379 715,14 грн.) а.с.110 ; від 23.02.2018 року про закінчення виконавчого провадження ( сума боргу 83 656,96 грн.)- а.с.111 ; від 23.02.2018 року про закінчення виконавчого провадження ( сума боргу 48 564,15 грн.) а.с.112; від 23.02.2018 року про закінчення виконавчого провадження ( сума боргу 141 467,08 грн.)- а.с.113.

В суді також встановлено, що в рамках виконавчого провадження на суму 278 550,00 грн., що є предметом даної справи, в грудні 2014 року було реалізоване майно ОСОБА_5 ( два транспортних засоби) на загальну суму 226 682,77 грн., яка була зарахована на користь ОСОБА_3Е.( а.с.115-117).

Наведене спростовує твердження позивача про те, що сума безпідставно набутої грошової суми не повернута відповідачем.

Надалі, як на правову підставу заявленої вимоги позивачка посилається на статті 536, 537, 1048 ЦК України.

Суд вважає таку позицію позивача помилковою з огляду на таке.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, набутими без достатніх правових підстав.

Частиною другою статті 1214 ЦК України з посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов»язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

При цьому позивач вважає можливим нарахування цих процентів із застосуванням аналогії закону ( частина перша статті 8 ЦК України) на підставі приписів частини першої статті 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини ( аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України.

З урахуванням викладеного, твердження позивача про необхідність застосовувати ОСОБА_1 71 ЦК України « Позика», зокрема статтю 1048 ЦК України, що нібито регулює подібні правовідносини, і встановлює розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, є безпідставним.

Сукупність наведених обставин та аналіз норм матеріального права свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати по справі суд розподіляє у відповідності до вимог частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, ст.536 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_3 В»ячеслава Енверовича (зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_1) в особі представника ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_5 ( місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_2) про стягнення процентів за користування безпідставно набутою грошовою сумою, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складено 23 листопада 2018 року

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя : Н.Г.Скользнєва

14.11.2018