Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 752/10482/16-ц

провадження № 61-4991св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2

заінтересована особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року у складі судді Марченко А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року ускладі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 11 квітня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заяви зазначила, що 25 грудня 2013 року між нею, як фізичною особою-підприємцем, та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено генеральну угоду факторингу, предметом якої є надання фактором послуг на користь ОСОБА_2, як це визначено пунктом 1.20 цієї угоди, за умови відступлення фактору дійсних прав вимоги. У пункті 8.2 вказаної угоди сторонами закріплено третейське застереження. 11 квітня 2016 року Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі

1 123 017,81 грн, а також третейській збір у розмірі 11 630,18 грн. Також вказала, що 03 березня 2015 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 припинено, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зважаючи на викладене, посилаючись на те, що з часу внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення фізичної особи-підприємця

ОСОБА_2, припинила свою дію третейська угода, зазначена у пункті 8.2 угоди, як така, що стосується фізичної особи-підприємця, просила скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 11 квітня 2016 року, оскільки спір між сторонами має розглядатися в загальному порядку Новозаводським районним судом м. Чернігова.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 11 квітня 2016 року у справі за позовом

ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, передбачені Законом України «Про третейські суди», при яких можливе скасування рішення третейського суду, відсутні, оскільки у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 рокуухвалу районного суду залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу районного суду, виходив із того, що підстави, при яких можливе скасування рішення третейського суду, відсутні, а генеральна угода від 25 грудня 2013 року, яка містить умову про третейський розгляд спору, сторонами не оспорюється, тобто є дійсною, а тому є вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення районного та апеляційного судів.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що пред'явлений банком до неї позов не міг розглядатися третейським судом, оскільки на той час було припинено діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, тому третейський суд фактично порушив вимоги передбачені статтею 389-5 ЦПК України, оскільки вказана справа не підвідомча даному суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 25 грудня 2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено генеральну угоду факторингу.

Пунктом 8.2. вище зазначеної генеральної угоди закріплено третейське застереження, відповідно до якого у випадку, якщо сторони не зможуть дійти згоди зі спірних питань шляхом переговорів, всі спори та розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, визнання недійсною повністю або частково, а також будь-які інші спори, що стосуються даної угоди становлять предмет спору та підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди, і з яким сторони ознайомились.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, було постановлено рішення яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь

ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмір 1 123 017, 81 грн, а також третейській збір у розмірі 11 630, 18 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції з заявою про скасування вказаного рішення третейського суду, ОСОБА_2 зазначала, що 03 березня 2015 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 припинено, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в зв'язку з чим, припинила свою дію третейська угода, зазначена у пункті 8.2 Генеральної угоди.

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною 3 статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, 47 - 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи - підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 04 грудня 2013 року № 6-125цс13.

Відповідно до частин 1,2 статті 389-5 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справ.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених

статтею 389-5 ЦПК України, при яких можливе скасування рішення третейського суду, оскільки внаслідок припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 її зобов'язання за укладеними договорами не припинилися, а залишаються за нею як фізичною особою.

При цьому судами вірно зазначено, що генеральна угода, укладена між

ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» від 25 грудня 2013 року, пункт 8.2 якої містить умову про третейський розгляд спору, ніким із сторін або іншими особами не оспорюється, тобто є дійсною.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що висновки судів відповідають встановленим у справі обставинам, рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін, відповідно до положень статті 410 ЦПК України

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк