КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/1186/2018 Суддя-доповідач Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року у складі судді Комаревцевої Л.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою,-

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернуласядо суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1.

Проте, вонапозбавлена безперешкодної можливості користуватися та розпоряджатися належним їй майном, так як її рідна сестра ОСОБА_2 одноособово користується квартирою, а її (позивачку) до квартири не пускає, внаслідок чого це призвело до конфлікту в користуванні квартирою.

Тому просила усунути їй перешкоди у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення в квартиру, забов'язати відповідачку передати їй ключі від вхідних дверей квартири і не чинити перешкод щодо вільного доступу до квартири.

Також просила встановити наступний порядок користування спірною квартирою: виділити у користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12,2 кв.м. житлову кімнату площею 12,3 кв.м, виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 22,1 кв.м інші приміщення, а саме кухню площею 8,3кв.м, коридор площею 93 кв.м, коридор площею 3,6кв.м, ванну площею 3,0кв.м, вбиральню площею 1,3кв.м, лоджію площею 2,1 кв.м залишити у спільному користуванні сторін.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визначено порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: кімнату площею 12,2 кв.м. виділено у користування ОСОБА_3; кімнату площею 12,3 кв.м. виділено у користування ОСОБА_2; кімнату площею 17,3 кв.м. та місця загального користування: коридор площею 9,5 кв.м., коридор площею 3,6 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м., кухню площею 8,3 кв.м., лоджію площею 2,1 кв.м. - залишено у спільному користуванні.

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1280 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності і зважав також і на те, що відповідачка не заперечувала проти вселення позивачки в спірну квартиру.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.01.2002 року НОМЕР_1, виданого згідно чинного законодавства відділом приватизації житла Дарницької районної у м.Києві держадміністрації, квартира АДРЕСА_1 була приватизована в рівних долях членами родини ОСОБА_3, а саме: батьком - ОСОБА_7, матір'ю - ОСОБА_8, позивачкою - ОСОБА_3 та її рідною сестрою ОСОБА_2 відповідачкою у справі (а.с.12).

Після одночасної смерті батьків 08.08.2007 року на вказану квартиру відкрилася спадщина, а тому сторони в установленому законом порядку прийняли та оформили спадщину.

Отже, сторони є власниками частини спірної квартири, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 04.04.2008 року за НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 (а.с.13,14).

Встановлено, що після заміжжя ОСОБА_2, вона припинила будь-яке спілкування з позивачкою, самовільно заселилася у спірну квартиру, повністю унеможливила ОСОБА_3 доступ до житла та користується квартирою всупереч її законним права та інтересам одноосібно та без будь-яких погоджень.

Всі намагання позивачки вирішити питання в позасудовому порядку виявилися марними, так як ОСОБА_2 уникала спілкування як з позивачкою, так і з її адвокатом. В квартиру позивачку не пускає, телефонні номери заблокувала, будь-яких контактів не повідомляє і на електронні листи не відповідає.

Відповідачка також не отримала поштову кореспонденцію із направленим листом, змістом якого була заява від 02.11.2016 року про наміри ОСОБА_3 продати належну їй на праві приватної власності ? частку квартири за обумовлену суму.

Таким чином, відповідачка не бажає в позасудовому порядку припинити порушення законних прав позивачки на житло шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою та встановити порядок користування нею за домовленістю.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно роз'яснень п.14 Постанови ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно технічного паспорту, спірна квартира складається з кімнати площею 17,3 кв.м., кімнати площею 12,3 кв.м., кімнати площею 12,2 кв.м., коридору площею 9,5 кв.м., коридору площею 3,6 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 3,0 кв.м., кухні площею 8,3 кв.м., лоджії площею 2,1 кв.м. (а.с.6-8)

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачка просила визначити за нею право користування кімнатою площею 12,2 кв.м., оскільки поділ квартири в натурі є неможливим.

Так як власник має право користуватися та розпоряджатися своїм майном або його частиною на свій розсуд, між сторонами наявний спір з приводу користування спільним житловим приміщенням, а тому суд вірно вважав за можливе встановити запропонований позивачкою порядок користування квартирою, за яким житлові права відповідачки як співвласника нерухомого майна не будуть порушені.

Стаття 321 ЦК України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року, яка згідно зі ст.9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що відповідачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході розгляду справи. Як на підставу заперечень посилалася на незаконне перепланування в квартирі та неможливість виділу позивачці кімнати, оскільки кімнати є прохідними, проте доказів на підтвердження своїх доводів не надала.

При вирішенні справи суд керувався принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст.3 Конституції України.

Крім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п.4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Взявши до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

З огляду на викладені норми чинного законодавства та виходячи із загальної житлової площі вказаної квартири, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що проживають у квартирі, з урахуванням того факту, що сторони є співвласниками квартири, розмір жилої площі, що припадає на одну особу, конфліктної ситуації, яка склалась між сторонами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що порядок поділу, запропонований позивачкою, є розумним та справедливим та не призведе до порушення прав, свобод чи інтересів сторін у справі.

У ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» йдеться про права та обов'язки споживача і передбачено, що споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (п.1.ч.1).

Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; (п.1 ч.3), а також оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п.5 ч.3).

Споживачами житлово-комунальних послуг є всі мешканці, які проживають у квартирі, тобто при розділенні особового рахунку стосовно оплати комунальних послуг за квартиру, у якій залишаються у спільному користуванні коридор, кухня, ванна, вбиральня, слід виходити із частки, яка припадає на кожну особу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: