Справа № 150/609/17
Провадження №22-ц/772/393/2018
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Доповідач :Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 березня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2 (судді-доповідача)

Суддів: Міхасішина І.В., Войтко Ю.Б.,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року, ухвалене в с. Мазурівка під головуванням судді Суперсона С.П., повний текст якого складений 07 грудня 2017 року

в справі №150/609/17

за позовом ОСОБА_3 (позивач)

до Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області (відповідач),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4

про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

встановив:

ОСОБА_3 звернувся в районний суд з позовом до Моївської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що його сестра ОСОБА_5 у 1967 році виїхала за межі с. Моївка та постійно до моменту смерті 25.02.2005 проживала в м. Донецьк. З часу виїзду сестри на постійне місце проживання до м. Донецьк він самостійно утримував її майно, що складається з житлового будинку та земельних ділянок під ним, а в 2000 році остаточно заволодів нерухомим майном і при цьому вільно та відкрито користується нерухомістю до цього часу. Власними силами та коштами він протягом усього часу користування здійснював поточний та капітальний ремонти будинку, поліпшував земельну ділянку шляхом внесення мінеральних добрив, обробляв її, не допускав забурянення території, наглядає й утримує прибудинкову територію.

Стверджував також, що ні відповідач, ні інші особи прав на зазначене майно не предявляли, претензій щодо порядку володіння будинком з господарськими будівлями та спорудами з боку його власника, третіх осіб до нього не надходило.

Позивач вважає, що має право на цілий житловий будинок по вул. Шевченка, 80-А в с. Моївка Чернівецького району Вінницької області та просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на вказане майно.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що усі необхідні складові набувальної давності для задоволення позовних вимог в повній мірі знайшли підтвердження, на що не звернув уваги суд першої інстанції, а в основу судового рішення ним покладено такий недопустимий доказ, як акт обстеження житлового будинку.

Від Моївської сільської ради Чернівецького району та третьої особи ОСОБА_4 надійшли відзиви на апеляційну скаргу.

Моївська сільська рада Чернівецького району в своєму відзиві зазначає, що проти позову та апеляційної скарги ОСОБА_3 не заперечує, просить ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства.

ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року залишити без змін, так як суд прийняв вірне, обєктивне рішення про відмову в позові за набувальною давністю.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року встановлено в розмірі 1762 грн.

Ціна позову в даній справі складає 20521 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176000 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

В контексті віднесення даної справи до тих, які згідно із законом можуть розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження, а відтак можливості її апеляційного перегляду без повідомлення учасників справи, суд наголошує на тому, незважаючи на те, що власник майна, щодо якого виник спір, помер, зазначена справа не є спором щодо спадкування.

Так, відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК) чи коли власник майна помер.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, воно повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечується, що 25.02.2005 померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №009675.

За ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Моївської сільської ради 18.01.1988 року зареєстрований житловий будинок по вул. Шевченка, 80 А в с. Моївка Чернівецького району Вінницької області. Свідоцтво видане згідно рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської районної ради №210 від 31.08.1987 року, та зареєстроване в Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 25.01.1988 року, записане в реєстрову книгу, номер запису на паперових носіях №297, що підтверджується довідкою Могилів-Подільського міжрайонного бюро технічної інвентаризації №848 від 01.09.2017 року.

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок, він складається з двох кімнат житловою площею 35,4 кв. м., загальна площа будинку становить 44,3 кв. м., а його вартість відповідно до звіту про оцінку становить 20521 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено безперервність володіння майном протягом 10 років, як того вимагають положення ст. 344 ЦК України. Крім того, обставини володіння і користування ОСОБА_3 спірним будинком спростовані показами допитаних в судовому засіданні свідків та наданими суду письмовими доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України в редакції, що діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Починаючи з 15.12.2017 року відповідний обовязок покладений на сторони нормою частини 1 статті 81 ЦПК України.

Визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачем є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (стаття 213 ЦПК).

Згідно з статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство тощо).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п'ять років.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер.

За обставинами справи власник майна ОСОБА_5 є рідною сестрою позивача і постійно проживала до дня смерті в м. Донецьк, але була власником будинку в с. Моївка Чернівецького району Вінницької області.

Згідно з частиною 2 статті 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За життя ОСОБА_5 щороку навесні приїздила до належного їй будинку та проживала в ньому до пізньої осені, разом з братами та племінницею обробляли город. Впродовж кількох років після її смерті її брати ОСОБА_6, ОСОБА_3 (позивач) і племінниця ОСОБА_4 (третя особа) спільно доглядали за присадибною ділянкою та городом й між ними виникали суперечки з приводу користування спадковим майном. Після 3-4 років такого спільного обробітку городу ОСОБА_6 не міг обробляти город за станом здоровя і цим займалася ОСОБА_4 В самому будинку після смерті власниці ніхто не проживав і не проживає, будь-яких ремонтних робіт не здійснював і доглядає за ним. Зазначені обставини підтверджуються показами свідків ОСОБА_7 (колишнього голови сільської ради), ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також актом обстеження будинку по вул. Шевченка, 80-А в с. Моївка Чернівецького району Вінницької області з фото-таблицями від 13.11.2017 року.

Так, актом обстеження будинку по вул. Шевченка, 80-А села Моївка Чернівецького району від 13.11.2017, складеним комісією в складі голови сільської ради, секретаря та депутата Моївської сільської ради, в при учасників справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також громадян ОСОБА_10, ОСОБА_11 стверджується, що зазначений житловий будинок перебуває в занедбаному стані, поточні чи капітальний ремонт його ніхто не здійснював. Даний акт підписаний усіма членами комісії, а також присутніми особами, в тому числі самим ОСОБА_3 без будь-яких зауважень чи застережень.

Зазначене спростовує доводи апелянта щодо добросовісного заволодіння ним нерухомим майном та відкритого володіння ним, починаючи з 2000 року по даний час.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідний акт є недопустимим доказом, оскільки рішення щодо непридатності житлового будинку для проживання мало б прийматися відповідною місцевою радою.

Відповідно до статті 57 ЦПК України в редакції, що діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Правила допустимості доказів встановлені статтею 59 ЦПК України, відповідно до частини 2 якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Законом не встановлено спеціальних вимог щодо доказів на підтвердження або спростування обставин, які входять до предмета доказування по даній справі, а саме: добросовісного заволодіння позивачем майном і відкритого володіння ним впродовж встановленого законом строку.

Натомість особа, яка подала апеляційну скаргу оцінює даний акт з точки зору його допустимості і достатності для висновку про непридатність спірного будинку для проживання, що не є предметом доказування в цій справі.

Водночас та обставина, що спірний будинок після смерті її власника за цільовим призначенням не використовувався, сторонами не заперечується. Як позивач, так і третя особа використовували земельні ділянки, що були надані ОСОБА_5 для будівництва й обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства, тобто володіли і користувалися землею біля будинку, а не будинком як таким.

Отже встановлені судом обставини свідчать про те, що строк користування позивачем будинком ОСОБА_5 не є строком давності володіння за статті 344 ЦК України. Позивач ОСОБА_3 був обізнаний про те, що власником житлового будинку по вул. Шевченко, 80-А в с. Моївка Чернівецького району, на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, є ОСОБА_5, яка померла 25.02.2005 року, проте за життя не заперечувала проти використання ним земельних ділянок біля будинку, а тому не можна вважати, що він добросовісно заволодів чужим будинком і в подальшому відкрито ним володів без заперечень з боку інших осіб.

Проти визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю заперечує ОСОБА_4, яка є племінницею і спадкоємцем за заповітом на частину майна ОСОБА_5 (квартиру і предмети домашньої обстановки), а також може бути спадкоємцем за законом за правом представлення в звязку з тим, що її батько, а брат ОСОБА_5 ОСОБА_12 помер в 1987 році, здійснила поховання тітки. Після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_4 так само як ОСОБА_3, а також ОСОБА_6 обробляли город поряд з спірним будинком.

Згідно з витягом зі Спадкового реєстру 07 квітня 2005 року Третьою Донецькою державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_5, а 12 вересня 2005 року видно свідоцтво про право на спадщину, без зазначення кому його видано.

Позивачем відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства вимоги до спадкоємців майна ОСОБА_5 не заявлялися, їх коло не встановлене.

Відтак, правильно встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами статті 212 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття ним права власності на житловий будинок за набувальною давністю, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року залишити без змін, а скаргу позивача ОСОБА_3 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_2

Судді: /підпис/ ОСОБА_13

/підпис/ ОСОБА_14

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Стадник І.М.