АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1672/18 Справа № 206/7196/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Баранніка О.П., Пономарь З.М.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Опікунська рада Новокодацького районну у м. Дніпрі, про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивачі звернулись до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_2 знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 30.09.2006 року по день її смерті 06.11.2014 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_7 також мала сина від першого шлюбу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 почали накопичувати спільні кошти на придбання квартири для ОСОБА_4 27.03.2013 року ОСОБА_7 за письмовим договором позики, без згоди та відома позивача ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 їх сумісні кошти нажиті у шлюбі в сумі 4000,00 доларів США та 1000,00 Євро, які позичальник ОСОБА_5 зобовязався повернути впродовж 2-3 років з моменту позики. На час звернення до суду борг відповідачем повернуто частково, а саме 600 доларів США та 200 Євро. Про той факт, що ОСОБА_7 позичила їх спільні з позивачем ОСОБА_2 кошти, останній дізнався лише 21.09.2013 року, після його розмови з відповідачем ОСОБА_5 В ході цієї розмови, ОСОБА_5 повернув позивачу ОСОБА_2 200,00 доларів США. Позивачі вважають, що договір позики є недійсним, оскільки на його укладання дружина позивача ОСОБА_2 не отримувала згоду чоловіка. Виходячи з того, що спірний договір є недійсним, вважають необхідним стягнути з відповідачів на свою користь грошові кошти отримані за спірним договором позики на підставі положень ч. 1 ст. 216 ЦК України та ст. 1212 ЦК України. Також, враховуючи, що гроші, які взяв у борг ОСОБА_5, були ним використані в інтересах сімї, а саме на придбання автомобіля, то його дружина ОСОБА_6 повинна нести разом такий же обовязок по їх поверненню. Разом з цим, оскільки позивач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_7, то він має право на отримання від відповідачів 1/2 частини грошових коштів, а позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, які є дітьми померлої ОСОБА_7 мають право на отримання від них по 1/4 частині грошових коштів. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили поновити пропущений ними з поважних причин строк позовної давності на звернення до суду з даною позовною заявою, визнати недійсним договір позики грошей від 27 березня 2013 року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, стягнути з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 57900,00 грн., що еквівалентно 1700,00 доларів США та 400,00 Євро, на користь ОСОБА_3 28950,00 грн., що еквівалентно 850,00 доларів США та 200,00 Євро, на користь ОСОБА_4 28950,00 грн., що еквівалентно 850,00 доларів США та 200,00 Євро (а.с. 136-143).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Опікунська рада Новокодацького районну у м. Дніпрі, про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів в частині вимог до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради залишено без розгляду (а.с. 167).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 30 вересня 2006 року між ОСОБА_2та ОСОБА_2 (до реєстрації шлюбу - ОСОБА_1) ОСОБА_8 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-КИ №047409 від 30.09.2006 року (а.с.13).

В період шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 народилась донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-КИ №307916 від 17.11.2010 року (а.с.14).

Згідно копії свідоцтва про народження серії І-КИ №324285, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська 20.02.1996 року, ОСОБА_7 від попередніх шлюбних відносин мала сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15).

Місцевим судом також встановлено, що 27.03.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_7 4000,00 доларів США та 1000,00 Євро, зобовязавшись повернути в повному обсязі на протязі 2-3 років, що підтверджується копією письмової розписки (а.с.11).

06 листопада 2014 року померла ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №594045 від 08.11.2014 року (а.с.16).

Згідно представлених суду письмових доказів, після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняли син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який на час смерті матері був зареєстрований з нею за однією адресою по вул. Семафорна, 38/186 у м. Дніпропетровську (м. Дніпро) (довідки на а.с. 17, 152); дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України. Постановами державного нотаріуса від 29.09.2017 року та 06.10.2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як законному представнику малолітньої дочки ОСОБА_3, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на гроші, після смерті ОСОБА_7 (а.с. 157, 158).

Статтею 60 Сімейного Кодексу України майно встановлено, що набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно ч. 2 вказаної вище статті при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За положеннями ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Крім того, відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з цим, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15.

Виходячи з наведеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; приймаючи до уваги розмір позичених грошових коштів за укладеним у простій письмовій формі договором позики від 27.03.2013 року, колегія погоджується з доводами позивачів, що це майно є цінним та перебувало у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_7; враховуючи, що відсутність викладеної у письмовій формі згоди ОСОБА_2 сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного його дружиною без згоди другого з подружжя; враховуючи часткове погашення відповідачами заборгованості за договором позики, що визнається позивачами; приймаючи до уваги невстановлення судом факту недобросовісних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_5, зокрема, що ОСОБА_5 був обізнаний про відсутність згоди позивача ОСОБА_2 на укладення договору позики, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору позики від 27.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, недійсним.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним, - місцевий суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів суми позики саме у зв»язку з недійсністю договору.

Крім того, місцевий суд дійшов правильного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України, оскільки вищевказана грошова сума була передана за наявності правових підстав відповідно до умов договору позики, що укладений 27.03.2013 року між позикодавцем ОСОБА_7 та позичальником ОСОБА_5

Колегія звертає увагу, що позивачі не позбавлені можливості звернення до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості, що не повернута вчасно, відповідно до умов договору позики від 27.03.2013 року.

Позовна давність підлягає застосування лише у випадку наявності підстав для задоволення позовних вимог, тому, у даному випадку, питання щодо позовної давності судом не розглядається.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати позивачам не відшкодовуються.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді