Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 686/4599/17-ц

провадження № 61-10651 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Мазурок О. В. від 18 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Грох Л. М., Костенка А. М., від 21 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення суми.

Позовна заява мотивована тим, що 17 травня 2011 року ОСОБА_6 взяв у нього під реалізацію товар, за який мав у подальшому сплатити грошові кошти у розмірі 110 194 грн, що за курсом Національного банку України на день пред'явлення позову еквівалентно 13 786 доларів 31 центів США. Реалізувавши товар, ОСОБА_6 повернув йому частину грошових коштів у розмірі 21 050 грн, а решту - 89 144 грн - зобов'язався повернути згідно графіку до 1 грудня 2013 року, про що склав письмову розписку, проте кошти не повернув.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2014 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_6 на його користь суму боргу у розмірі 84 144 грн та 956 грн 14 коп. судового збору. На час пред'явлення позову вказане судове рішення у повному обсязі не виконано, так як 1 березня 2017 року ОСОБА_6 перерахував йому частину боргу у розмірі 50 тис. грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4на підставі статті 625 ЦК України просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь інфляційні втрати у розмірі 93 441 грн 91 коп. та три проценти річних від суми боргу у розмірі 7 569 грн 05 коп., а всього 101 010 грн 96 коп.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 93 441 грн 91 коп. інфляційних втрат та 934 грн 42 коп. судового збору. У решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6, не повертаючи борг та не виконуючи судове рішення, що набрало законної сили, про його стягнення, допустив таким чином прострочення грошового зобов'язання перед ОСОБА_4 Отже, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача компенсаційні виплати у вигляді інфляційних втрат. При цьому суд першої інстанції відмовив у стягнення трьох процентів річних, оскільки до правовідносин щодо виконання судових рішень не можуть застосовуватися положення ЦК України, які передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а підлягає застосуванню Закон України «Про виконавче провадження», пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року.

Постановою апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 липня 2017 року в частині стягнення інфляційних втрат та судового збору змінено. Зменшено стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати до 64 286 грн 01 коп. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 642 грн 76 коп. судового збору. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та зменшуючи розмір стягнутих інфляційних втрат, апеляційний суд виходив із того, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України. ОСОБА_6 судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 боргу не виконав, борг у повному обсязі не повернув, а тому повинен нести цивільну-правову відповідальність у вигляді відшкодування інфляційних втрат за весь період прострочення грошового зобов'язання. Разом з тим суд першої інстанції допустив помилку при розрахунку розміру інфляційних втрат, у зв'язку із чим апеляційний суд навів свій розрахунок. При цьому апеляційний суд не переглядав рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох процентів річних, оскільки сторонами в цій частині судове рішення не оскаржувалося.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли до помилкового висновку про застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону України «Про виконавче провадження», так як вони стосуються невиконання судового рішення про стягнення з нього на користь позивача боргу, а тому до них не можуть бути застосовані норми ЦК України, які передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

ОСОБА_4 судові рішення не оскаржив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суди (апеляційний суд зменшив розмір стягнутих інфляційних втрат) на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно виходили із того, що ОСОБА_6, отримавши від позивача товар та зобов'язавшись після його реалізації сплатити грошові кошти, свої зобов'язання не виконав. Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2014 року, що набрало законної сили, про стягнення з нього на користь позивача суми боргу не виконав, а, отже, допустив прострочення грошового зобов'язання. У зв'язку із цим позивачем обґрунтовано здійснено нарахування інфляційних втрат на суму боргу, що є особливою мірою відповідальності боржника, яка полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року.

Доводи касаційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про виконавче провадження» і до них не можуть бути застосовані положення частини другої статті 625 ЦК України, так як вони стосуються виконання судового рішення, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач, не повертаючи повністю суму боргу та не виконуючи рішення суду про його стягнення, допустив прострочення грошового зобов'язання, а тому повинен нести цивільну-правову відповідальність за його невиконання.

У зв'язку з цим посилання ОСОБА_6 на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року безпідставне, оскільки зазначена правова позиція стосується інших фактичних і правових обставин, а саме правовідносин із невиплати одноразової грошової допомоги, які саме й регулюються спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не нормами ЦК України.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 липня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк