Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 372/1720/14-ц

провадження № 61-1208 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Мариниченко Микола Павлович, Сафір Федір Олегович, Мазуренко ТетянаВолодимирівна, СокуренкоНаталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року у складі судді Кравченка М. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Верланова С. М., Фінагєєва В. О.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2007 року № КІО0GА00000396 разом з іншими передбаченими договором та законом платежами в розмірі 157 234,16 доларів США, що станом на 17 березня 2014 року еквівалентно 1 509 477 грн 96 коп.

Свої вимоги позивач мотивував неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за укладеним кредитним договором та наявністю заборгованості за цим договором.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доводи позивача щодо розміру заборгованості є непереконливими, оскільки під час судового розгляду відповідач надав письмові докази про надходження до ПАТ КБ «Приватбанк» коштів від реалізації предмета іпотеки, які не були належно враховані ним у розрахунку заборгованості. При пред'явленні позову банк приховав від суду інформацію про наявність виконавчого напису нотаріуса та процедуру виконавчого провадження щодо заборгованості за кредитним договором. Зобов'язання представника позивача щодо подання належного розрахунку заборгованості під час судового засідання не були виконані. Належних і допустимих доказів на спростування поданих відповідачем доказів позивач не надав. Встановивши, що з даним позовом банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у справі, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не довів обставин, які б породжували такі правові наслідки, як виникнення у відповідача зобов'язання сплатити кошти у розмірі, визначеному в позові. Позивач дізнався про порушення своїх прав після невиплати відповідачем чергового платежу у вересні 2010 року згідно з графіком визначеним кредитним договором. Позивач реалізував своє право на захист порушених прав у позасудовому порядку шляхом отримання виконавчого напису нотаріуса 04 жовтня 2010 року та звернення його до примусового виконання і звернувся до суду з позовом лише 01 квітня 2014 року, тобто із значним порушенням встановленого законом трирічного строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій проігнорували доводи позивача про те, що банк дізнався про порушення своїх прав за кредитним договором лише 22 листопада 2013 року - у день реалізації квартири, яка перебувала в іпотеці, оскільки банку лише тоді стало відомо про невідповідність суми, отриманої від продажу іпотечного майна, розміру наявної заборгованості.

Крім того, зазначає, що з урахуванням положень статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником належним чином, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а тому з ОСОБА_5 на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов.

Також, оскільки розмір суми реалізованого майна не узгоджується з наявною у відповідача заборгованістю за кредитним договором, з нього підлягає стягненню заборгованість за відсотками у межах строку позовної давності.

Вказує, що банк надав достатньо доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості, яку останнім спростовано не було, та навів відповідні підстави для її стягнення, однак суди попередніх інстанцій фактично звільнили відповідача від виконання покладених на нього кредитних зобов'язань з одних лише формальних міркувань.

Ухвалою від 27 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості призначено до судового розгляду.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 укладено договір № КІО0GА00000396, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит на загальну суму 79 тис. доларів США (а. с. 9-11).

Для забезпечення кредитного договору 27 квітня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності. При цьому згідно з пунктом 34 договору іпотеки було встановлено, що вартість іпотеки складає 99 тис. доларів США, що еквівалентно 499 950 грн (а. с. 66-69).

Остання оплата за кредитним договором була здійснена відповідачем 27 серпня 2010 року в сумі 400 доларів США (а. с. 113).

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість і банк скористався правом на звернення стягнення на предмет іпотеки.

04 жовтня 2010 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу видав виконавчий напис № 1256 про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 71).

За рахунок коштів від реалізації квартири пропонувалося задовольнити вимоги позивача в розмірі 75 440,45 доларів США, що еквівалентно 596 726 грн 42 коп., а саме: заборгованість за кредитом у сумі 68 574,91 доларів США, що еквівалентно 542 420 грн 68 коп.; заборгованість за відсотками у сумі 6 442,40 доларів США, що еквівалентно 50 958 грн 74 коп.; комісія у сумі 158 доларів США, що еквівалентно 1 249 грн 77 коп.; пеня у сумі 265,14 доларів США, що еквівалентно 2 097 грн 23 коп.

22 жовтня 2010 року відділом державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції Київської області відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса від 04 жовтня 2010 року № 1256 про звернення стягнення на квартиру в рахунок заборгованості у розмірі 75 440,45 доларів США, що еквівалентно 596 726 грн 42 коп.

29 липня 2013 року відбулися прилюдні торги з продажу квартири АДРЕСА_1, яка була продана за 321 200 грн. Кошти, отримані від продажу квартири в розмірі 273 341 грн 20 коп., були перераховані відділу державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції Київської області, які останній отримав 05 серпня 2013 року, що підтверджується повідомленням ТзОВ «Укпспецторг груп» від 29 липня 2013 року № 4852/13 (а. с. 75).

06 серпня 2013 року розпорядженням старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції Київської області з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідача 598 462 грн 42 коп. вказано, що кошти в сумі 245 700 грн направлено позивачу на рахунок № НОМЕР_1, що підтверджується копією розпорядження (а. с. 108).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

На час розгляду справи виконавчий напис нотаріуса було виконано частково, а саме: звернуто стягнення на іпотечне майно відповідача в сумі 245 700 грн.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що розмір заборгованості, заявлений позивачем, не узгоджується з фактичним його розміром, враховуючи часткове задоволення вимог банку, шляхом звернення стягнення на належну відповідачу квартиру.

Разом з цим, перевіряючи законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції, апеляційним судом не з'ясовано порядок надходження коштів від реалізації квартири відповідача на рахунок банку, а також не встановлено, за яким офіційним курсом гривні до долара США позивач здійснив перерахунок заборгованості, та чи є правові підстави для задоволення вимог кредитора про стягнення пені.

При вирішенні питання про застосування позовної давності апеляційний суд вказував на те, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання, реалізовуючи право на дострокове погашення заборгованості.

Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що згідно з кредитним договором, банк надав відповідачу кредит у розмірі 79 тис. доларів США на термін до 27 квітня 2017 року.

Пунктом 7.1 договору від 27 квітня 2007 року № KIO0GA00000396 встановлено, що у разі порушення термінів оплати на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Проте апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду, у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи) на зазначене уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та не визначився з підставами застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Апеляційний суд, зазначаючи, що банк пропустив строк позовної давності, так як відповідач з серпня 2010 року не сплачував кредит, не звернув уваги на те, що на примусовому виконанні у державного виконавця відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції знаходився виконавчий напис, який було виконано лише у листопаді 2013 року, і саме з цього часу банк довідався, що коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, не достатньо на погашення всієї заборгованості.

Виручені кошти позивачем (стягувачем) розподілено згідно з вимогами частини першої статті 534 ЦК України. Зазначені доводи представника ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційний суд залишив без уваги.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у позові відмовлено і за недоведеністю, і за пропуском строку позовної давності, що є недопустимим, оскільки правила про позовну давність застосовують лише до обґрунтованих позовів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд не дослідив зібрані у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки встановлення перерахованих фактичних обставин має значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року скасувати. Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В.Черняк