РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року.

Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

секретаря судового засідання Кузьми Д.М.,

за участі:

прокурора Поліщука Р.А.,

відповідача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом виконуючого обов'язки прокурора Галицького району м. Львова в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, за участю третіх осіб: ОСОБА_6, приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу Забродської Ольги Степанівни, Сиротяка Михайла Романовича, Лозинської Оксани Михайлівни, Ярош Олени Вікторівни про визнання правочинів та заповітів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

виконуючий обов'язки прокурора Галицького району м. Львова Ковальчук М.В. звернувся до суду з цивільним позовом в інтересах Львівської міської ради (далі - ЛМР) до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними. Свої вимоги мотивував тим, що 19.11.2012 року, у період коли ОСОБА_12 перебувала в інфарктному відділенні ДЗ Клінічна лікарня ДТГО «Львівська залізниця» у важкому стані та не розуміла значення своїх дій, ОСОБА_4 прибув до неї в лікарню з нотаріусом та оформив від її імені довіреність на користування та розпорядження її майном на своє ім'я. В цей же день від імені ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_4 був оформлений заповіт на все спадкове майно останньої. Діючи від імені ОСОБА_12, ОСОБА_4 03.12.2012 року уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_12 на праві приватної власності. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 померла.

Прокурор, посилається у позові на акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 124, проведеної у межах кримінального провадження № 0000195, відповідно до якого ОСОБА_12 в період підписання довіреності та заповіту - 19.11.2012 року страждала стійким хронічним психічним розладом: судинною деменцією, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, позивачеві стало відомо про наявність також заповітів ОСОБА_12 від 13.12.2012 року та від 04.01.2013 року на ім'я ОСОБА_5 У зв'язку з викладеним, з урахуванням доповнення (збільшення) позовних вимог Львівською міською радою, просить суд:

- визнати недійсною довіреність ОСОБА_12 від 19.11.2012 pоку, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Забродською О.С. та зареєстрованою в реєстрі за № 823;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.12.2012 pоку, укладений між ОСОБА_4, від імені ОСОБА_12 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. та зареєстрований в реєстрі за №1431;

- визнати недійсним заповіт ОСОБА_12 від 19.11.2012 p., зареєстрований в реєстрі за №822;

- визнати недійсним заповіт ОСОБА_12 від 13.12.2012 року складений на ОСОБА_5;

- визнати недійсним заповіт ОСОБА_12 від 04.01.2013 року складений на ОСОБА_5

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник Львівської міської ради під час розгляду справи, в попередніх судових засіданнях, позов прокурора підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідачів - адвокат ОСОБА_2 проти задоволення позову прокурора заперечили. Зазначили, що проведеною експертизою в межах даної цивільної справи було встановлено, що ОСОБА_12 на момент підписання заповіту та довіреності перебувала у стані, коли могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги прокурора підтримали, просили позов задовольнити. Пояснили, що ОСОБА_12 не мала наміру відчужувати квартиру, проте була психічно нормальною, уклала заповіт на ОСОБА_5

Третя особа - приватний нотаріус ЛМНО Забродська О.С. суду пояснила, що на момент укладення заповіту та довіреності ОСОБА_12 була фізично ослабленою, проте адекватною. Речення у документах писала самостійно. Дієздатність ОСОБА_12 була перевірена шляхом розповіді ОСОБА_12 про себе. Остання розуміла, що квартира може бути продана.

Інші учасники справи в судове засідання не з'являлися. Суд слухає справу у відсутності вказаних осіб, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та обовязки сторін, їх взаємовідносини, достатньо необхідних доказів для розгляду справи по суті та постановлення рішення.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

19.11.2012 року ОСОБА_12 була складена довіреність на ім'я ОСОБА_4 на право користування та розпорядження всім її майном, зокрема, квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (ЛМНО) Збродською О.С. та зареєстрована у реєстрі за № 823 (т.1,а.с.10).

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

Крім того, 19.11.2012 року ОСОБА_12 був складений заповіт, відповідно до якого у випадку смерті заповідача все належне їй майно остання заповіла ОСОБА_4 (т.1,а.с.8,9). 04.01.2013 року ОСОБА_12 був складений заповіт, яким все належне їй майно на момент смерті заповіла ОСОБА_5 (т.1,а.с.76-77).

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_12 на праві приватної власності відповідно до дубліката свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 15.04.2004 року, виданого ЛМР (т.1,а.с.7).

03.12.2012 року на підставі вказаної довіреності ОСОБА_4 від імені ОСОБА_12 уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1,а.с.11-14). Право власності ОСОБА_1 було зареєстроване у встановленому законом порядку (т.1,а.с.16).

Згідно з актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи №124, проведеної у рамках кримінального провадження № 0000195, ОСОБА_12 в період підписання довіреності 19.11.2012 року страждала стійким хронічним психічним розладом - судинною деменцією та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1,а.с.19-33).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 15.01.2013 року серії НОМЕР_2, ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З протоколу допиту ОСОБА_12 від 06.12.2012 року у кримінальному провадженні № 0000195 від 05.12.2012 року вбачається, що на час допиту у ОСОБА_12 хворобливий стан, інколи забуває слова, розмови та події. На початку листопада 2012 року у неї погіршився стан здоров'я та вона була шпиталізована до дорожньої лікарні. Вказує, що наміру продавати квартиру вона не мала (т.1,а.с. 35-38).

У заяві від 19.12.2012 року ОСОБА_12 у присутності приватного нотаріуса ЛМНО Ярош О.В. надала заяву про відкликання довіреності на ім'я ОСОБА_4 (т.2,а.с.190).

Експерти ОСОБА_16 та ОСОБА_17, які були членами комісії при проведенні судово-психіатричної експертизи ОСОБА_12 у 2013 році, суду пояснили, що висновок вона підтверджує, ОСОБА_12 мала судинне захворювання, внаслідок чого психічний розлад. Не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Допитана у якості свідка лікар-кардіолог ОСОБА_18 в судовому засіданні суду пояснила, що ОСОБА_12 була психічно здоровою, сама себе обслуговувала.

Свідок ОСОБА_19 суду показала, що вона як сімейний лікар оглядала ОСОБА_12 08.11.2012 року та направила її на госпіталізацію, на момент огляду ОСОБА_12 була в адекватному стані.

Свідок ОСОБА_20, який є сусідом ОСОБА_12, показав, що останню він знає з 1995 року. ОСОБА_12 була до останнього доброзичливою, культурною та психічно здоровою.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що він був представником ОСОБА_12 у справі про визнання довіреності недійсною. В цей час ОСОБА_12 була пасивною, стан здоров'я - поганий.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснила, що вона є лікарем та лікувала ОСОБА_12 Остання виконувала всі рекомендації, поводила себе адекватно, переймалася за своє здоров'я.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

На підставі ухвали суду 06.09.2017 року, Київським міським центром судово-психіатричної експертизи була проведена комісійна посмертна судово-психіатрична експертиза № 587 ОСОБА_12, відповідно до висновку якої ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, 19.11.2012 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з психоорганічним синдромом - згідно з МКХ-10: F07.9» і за своїм психічним станом 19.11.2012 року ОСОБА_12 в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т.3,а.с.58-69).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 12 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 N 5, у пункту 17 зазначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу" (4038-12), і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Оцінюючи наданий позивачем акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 124, проведеної у рамках кримінального провадження № 0000195, суд приймає даний документ в якості письмового доказу, що має відомості про обставини, які мають значення для справи в порядку ст.ст. 76-78 ЦПК України.

Натомість, суд вважає належним та допустимим доказом висновок комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 587, проведеної КМЦСПЕ. Даний висновок узгоджується з іншими доказами по справі, зокрема: з показаннями свідків ОСОБА_22, ОСОБА_21, ОСОБА_20, ОСОБА_19, ОСОБА_18, які підтвердили психічну адекватність ОСОБА_12 у листопаді 2012 року, можливість керувати своїми діями, розуміти їх, здатність до самообслуговування.

Не суперечать встановленим судом обставинам і показання допитаної при житті у межах кримінального провадження ОСОБА_12, яка показала слідчому, що в той час вона мала проблеми з пам'яттю та здоров'ям.

Враховуючи висновок комісійної експертизи від 06.09.2017 року, суд вважає, що ОСОБА_12 19.11.2012 року під час складання заповіту та укладення довіреності на ім'я ОСОБА_4 могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. А тому, відсутні законні підстави, передбачені цивільним законодавством України, для визнання даних правочинів недійсними. Так само відсутні підстави для задоволення вимог прокурора та ЛМР про визнання недійсними заповітів ОСОБА_12 від 13.12.2012 року та від 04.01.2013 року, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів вчинення даних правочинів у момент, коли ОСОБА_12 не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Керуючись ст.ст. 16, 202-205, 208-210, 215, 216, 225, 655, 1233, 1253, 1257 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 19, 81, 141, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову виконуючого обов'язки прокурора Галицького району м. Львова в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, за участю третіх осіб: ОСОБА_6, приватних нотаріусів Львівського міського нотаріального округу Забродської Ольги Степанівни, Сиротяка Михайла Романовича, Лозинської Оксани Михайлівни, Ярош Олени Вікторівни про визнання правочинів та заповітів недійсними - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його оголошення безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Р. Юрків.