Єдиний унікальний номер 266/2787/18
Номер провадження 22-ц/804/340/18
Головуючий в 1 інстанції Федотова В.М.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

21 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів - Мальцевої Є.Є., Принцевської В.П.,

за участю секретаря - Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

17 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» (надалі ДП «ММТП») в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ №138/з від 10 травня 2018року в.о. директора ДП «ММТП» Балана Ю.В., про звільнення його з 10травня 2018року з роботи за п.8 ст.40 КЗпП України, з посади водія автотранспортних засобів (об'єм двигуна 1,8л до 3,5л) автогосподарства у зв'язку з розкраденням матеріальних цінностей ДП «ММТП». Поновити його на посаді водія з 11 травня 2018року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 травня 2018року і на дату ухвалення рішення у сумі 16 804гривні 26 копійок.

Позов вмотивовано тим, що 10 листопада 2005року позивач був прийнятий на роботу згідно наказу №1050/к від 10.11.2005року в ДП «ММТП» на посаду матроса 1 класу, резерв, Портофлот. 12 листопада 2010 року тимчасово, а з 01 жовтня 2012 року постійно переведений водієм автотранспортних засобів автогосподарства ДП «ММТП» ( наказ №2705/к від 12.11.2010року та наказ №3530/к). Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017року у кримінальній справі №266/3918/14-к, його було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.. ст.. 191 ч.1, 191ч.3 КК України, а саме в тому, що він 08,10,5, 28 квітня 2014 року, 27 травня 2014 року, 03-04 червня 2014 року працюючи водієм автогосподарства ДП «ММТП», привласнив отриманні від ДП «ММТП» для заправки службового автомобіля ГАЗ НОМЕР_1 6-шість талонів на бензин марки А-95 ЄВРО на загальну суму 1100гривень, які в подальшому використав для заправки власного автомобіля. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 травня 2018року вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017року було змінено. Дії позивача були перекваліфіковано з ч.3 ст.191 КК України на ч.1 ст.191 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік, без позбавлення права обіймати посади, пов'язані з обслуговуванням та використанням матеріальних цінностей. Наказом №138/з від 10 травня 2018 року в.о. директора ДП «ММТП» Балана Ю.В. позивача було звільнено з 10травня 2018 року з роботи, з посади водія автотранспортних засобів (об'єм двигуна 1,8л до 3,5л) автогосподарства у зв'язку з розкраденням матеріальних цінностей ДП «Маріупольський морський торговельний порт» за п.8 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що оскільки вироком суду було встановлено період , протягом якого він здійснював протиправну діяльність, а саме з 08 квітня 2014 року по 04 червня 2014 року - відповідач порушив вимоги ст.. 148 КЗПП України, звільняючи його з роботи. Позивач вказує на те, що законодавством передбачено строк протягом якого може бути застосовано дисциплінарне стягнення, в тому числі і звільнення за п.8 ч.1 ст.40 КЗпП України, а саме шість місяців. Оскільки він був звільнений з роботи після спливу встановленого ст.148 КЗпП України шестимісячного строку - вважає наказ №138/з про звільнення протиправним, а тому повинні бути застосовані вимоги ст.235 КЗпП України та поновлено його на попередній роботі, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося після набрання чинності вироком суду, так як позивач вчинив злочин, а не дисциплінарний проступок, а тому застосування вимог ст.148 КЗпП України не можливо. Факт розкрадання майна, встановлений вироком суду, що набрав чинності. Вирок підтверджує факт вчинення працівником крадіжки, і саме наявність цього факту є підставою для розірвання трудового договору. Перекваліфікація дій ОСОБА_1 з ч.3 ст.191 КК України на ч.1 ст.191 КК України, не свідчить про те, що останнім було скоєно дисциплінарний проступок.

З вказаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що звільнення його з роботи відбулося поза межами встановленого шестимісячного строку з дня вчинення проступку. Суд першої інстанції протиправно вказав, що визнання його винним у привласненні ввіреного йому майна не вказує на те, що було скоєно дисциплінарний проступок. Твердження про відсутність дисциплінарного проступку надало суду можливість протиправно самоусунутись від правового аналізу обґрунтування заявленого позову щодо звільнення з роботи з порушенням встановленого ч.2 ст.148 КЗпП України шестимісячного строку з дня вчинення проступку.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача Лісова О.Ю. просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Згідно п.8 ч.1 ст.40 КЗпП України - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Відповідно до роз'яснень постанови №9 від 06.11.1992 р. п.26 Пленуму Верховного Суду України - судам належить мати на увазі, що відповідно до п.8 ст.40 КЗпП власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст.21 Кодексу України про адміністративні правопорушення ) незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання.

З наведенного вбачається, що особа вважається невинуватою до тих пір, поки факт розкрадання не буде встановлено вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, законодавством визначено вичерпний перелік засобів для встановлення доказів, що підтверджують факт розкрадання майна власника.

Доводи апеляційної скарги, що звільнення його з роботи відбулося поза межами встановленого шестимісячного строку з дня вчинення проступку непереконливі.

Згідно положень п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» трудовий договір може бути розірвано за п.8 ст.40 КЗпП України не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017року було змінено, а не скасовано ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 травня 2018року, а звільнення з роботи, з посади водія автотранспортних засобів (об'єм двигуна 1,8л до 3,5л). за наказом №138/з від 10 травня 2018року відбулося 10травня 2018року, тобто в межах одного місяця.

. Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції протиправно вказав, що визнання його винним за привласнення ввіреного йому майна вказує на те, що ним було скоєно злочин, а не дисциплінарний проступок неспроможні.

Дисциплінарний проступок це невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього чинним законодавством про працю, колективним і трудовим договорами трудових обов'язків, яке виключає кримінальну відповідальність. А оскільки позивач був засуджений до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, без позбавлення права обіймати посади, пов'язані з обслуговуванням та використанням матеріальних цінностей, мова йде про вчинення злочину, а не про скоєння дисциплінарного проступку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції Міжнародної організації праці N 158 "Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року", ратифікованої Постановою Верховною Радою України N 3933-XII від 04.02.94 року, передбачено, що Конвенція поширюється на усі галузі економічної діяльності та на всіх осіб, які працюють за наймом.

Згідно ст. 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

На підставі ст. 9 Конвенції тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що роботодавець належним чином довів наявність законних підстав для звільнення позивача з роботи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 26 листопада 2018 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І.Биліна

Судді Є.Є. Мальцева

В.П. Принцевська