Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.07.2018 Справа №607/16352/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі : головуючого судді Грицак Р.М. за участю секретаря Чех Ю.Ю., представника позивача ОСОБА_1 представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Окрім нього за даною адресою зареєстрована його колишня дружина відповідач ОСОБА_4 та їх син, однак відповідач в зазначеній квартирі не проживає більше одного року, що підтверджується актами складеними комісією ПП «Благоустрій», а також рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 13.09.2017 року. Оскільки відповідач добровільно відмовляється знятися з реєстрації за вищевказаною адресою, тому просить визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №71 по вул. Київська, 11А в м. Тернополі. Представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити.

12.04.2018 року відповідач ОСОБА_4 подала суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що вона не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 з поважних причин, оскільки ОСОБА_3 чинить їм з сином перешкоди в користуванні квартирою, не надаючи ключів від вхідних дверей. Подання нею позову про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, є доказом того що спір між ними триває впродовж кількох років. Тому просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 в судовому засіданні позову не визнала та просить відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позов , що поданий відповідачем.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав:

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.04.2016 року. У даному шлюбі народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно Договору дарування квартири від 12.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, реєстровий номер - 7363, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 96,8 кв.м., житловою - 48,2 кв.м.

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 13 грудня 2001 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3, реєстровий номер - 1174.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перебувають на реєстраційному обліку за адресою АДРЕСА_3, як члени сімї власника даної квартири ОСОБА_3

Згідно актів обстеження по факту проживання мешканців від 06.09.2016 р., 27.11.2017 року, та акту обстеження житлових умов про фактичне проживання від 24.04.2017 року, складених комісією ПП «Благоустрій», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі за адресою: Тернопіль вул. Київська, 11А/71 не проживають, за свідченням сусідів з грудня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 13.09.2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про усунення їй та неповнолітньому сину ОСОБА_5 в користуванні квартирою №71 по вул. Київська, 11А в м. Тернополі. В даному рішенні апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 не довела суду створення їй перешкод у користуванні квартирою власником житла ОСОБА_3 та що вона з поважних причин більше року не проживала з сином у спірній квартирі протягом 2016 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається із акту складеного комісією ПП «Благоустрій» 20 березня 2017 року о 15 год. на вимогу ОСОБА_4 мешканці квартири АДРЕСА_2 дверей не відкрили.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, які є мешканцями будинку по вул. Київська, 11А в м. Тернополі суду пояснили, що вони є сусідами позивача ОСОБА_3 та зазначили, що з 2016 року вони не бачили ОСОБА_4 та в квартирі №71 даного будинку вона не проживає. Причина її відсутності їм не відома.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, суду пояснили, що вони є подругами ОСОБА_4 та їм відомо, що остання проживає у сестри, оскільки ОСОБА_3 її у квартиру не впускає. 29.12.2016 року вони ходили разом з ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_2 та бачили, що там горить світло, однак дверей їм ніхто не відчинив. Зі слів ОСОБА_4 знають, що остання хотіла повернутися жити до квартири де зареєстрована, однак її чоловік не надає їй доступу до житла.

Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

В силу вимог ч.3 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В силу вимог ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суб'єктами права приватної власності, згідно ст.325 ЦК України, є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

У відповідності до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд критично оцінює твердження відповідача, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні спірною квартирою, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4 у грудні 2015 року покинула квартиру, забравши особисті речі, залишила ключі і протягом року не зявлялась в квартиру та до 29.12.2016 року не висловлювала будь-яких претензій щодо чинення їй перешкод у користуванні житлом. Такого ж висновку дійшов Апеляційний суд Тернопільської області у рішенні від 13.09.2017 року, яким відмовлено ОСОБА_4 в усуненні перешкод їй та неповнолітньому сину, в користуванні квартирою №71 по вул. Київська, 11а в м.Тернопіль.

Надаючи оцінку показам свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та акту складеного 20 березня 2017 року представниками обслуговуючої організації, суд вважає, що вони не підтверджують факту чинення ОСОБА_3 перешкод відповідачу у користуванні квартирою та поважності причин не проживання її у квартирі.

Так, з пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 про те, що 29 грудня 2016 року у вечірній час позивач не відчинив ОСОБА_4 дверей квартири не свідчить про те, що він був у квартирі та відмовлявся її впустити у квартиру. Припущення цих свідків ґрунтуються на тому, що у вікнах квартири, на які вказала ОСОБА_4, горіло світло.

Крім цього, вказані докази фіксують факти, які мали місце по спливу року після залишення ОСОБА_4 квартири.

В ході судового розгляду справи, відповідач ОСОБА_4 особисто надала суду пояснення, що після рішення Апеляційного суду 13.09.2017р. вона в квартиру АДРЕСА_2 не приходила.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі більше року без поважних причин та добровільно відмовляється знятися з реєстраційного обліку, чим порушує права позивача, які підлягають захисту, шляхом визнання відповідача ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №71 по вул. Київська, 11А в м. Тернополі.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 280, 282, 284, 287, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №71 по вул. Київська, 11А в м. Тернополі.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 640 грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 03 серпня 2018 року.

Головуючий суддяОСОБА_11