П о с т а н о в а

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 553/3313/15-ц

провадження № 61-15967 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради,

представник позивача - Акулініна Ілона Володимирівна,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради на рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Буленка О. О., Пікуль В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (далі - КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Рішенням Полтавської міської ради від 16 березня 2012 року «Про питання житлово-експлуатаційних підприємств Полтавської міської ради» з 31 березня 2012 року вищевказаний будинок передано на баланс комунального підприємства.

Комунальне підприємство надає відповідачу житлово-комунальні послуги, у тому числі послуги з утримання будинків та споруд і прибудинкових територій, за користування якими ОСОБА_5 допущено заборгованість за період з 1 квітня 2012 року по 31 липня 2015 року.

З урахуванням викладеного КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» просило суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 1 754 грн 87 коп., індекс інфляції у розмірі 1 285 грн 22 коп., 3 % річних у розмірі 175 грн 43 коп., а всього 3 215 грн 52 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 2 березня 2016 року позов КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2012 року по 31 липня 2015 року у розмірі 1 754 грн 87 коп., суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 285 грн 22 коп., та 3 % річних у розмірі 175 грн 43 коп., а всього 3 215 грн 52 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач зобов'язання по сплаті за отримані житлово-комунальні послуги не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь комунального підприємства з урахування сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2012 року по 31 липня 2015 року у розмірі 1 378 грн 67 коп., суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 11 грн 31 коп. та 3 % річних у розмірі 175 грн 43 коп., а всього 1 565 грн 35 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у відповідача, як споживача, наявне зобов'язання оплатити отримані житлово-комунальні послуги, а факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє його від відповідальності. Отже, з ОСОБА_5 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги за спірний період за мінусом суми сплаченої відповідачем згідно з платіжним дорученням від 7 липня 2015 року на виконання судового наказу від 30 грудня 2014 року, та з урахуванням сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

У касаційній скарзі КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 30 грудня 2014 року Ленінським районним судом м. Полтави за заявою комунального підприємства було видано судовий наказ про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, на підставі якого з заробітної плати ОСОБА_5 були відраховані на користь підприємства заборгованість за отримані ним послуги у розмірі 376 грн 26 коп. та 121 грн 80 коп. судового збору. Проте при розрахунку заборгованості у розмірі 1 754 грн 87 коп. було враховано вказані суми, стягнуті судовим наказом. У червні 2015 року по особовому рахунку позивача заборгованість становила 1 291 грн 54 коп. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 10 липня 2015 року скасовано вищевказаний судовий наказ. Отже, апеляційним судом невірно розраховано суму основного боргу та відповідно судового збору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що відповідач, як споживач житлово-комунальних послуг, взяті на себе зобов'язання по їх сплаті належним чином не виконав, унаслідок чого з нього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за отримані ним послуги за спірний період за мінусом суми, сплаченої ОСОБА_5 згідно з платіжним дорученням від 7 липня 2015 року на виконання судового наказу від 30 грудня 2014 року та з урахуванням сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг, укладеного між сторонами, не звільняє ОСОБА_5 від відповідальності.

Доводи касаційної скарги про те, що при розрахунку заборгованості у розмірі 1 754 грн 87 коп. було враховано суми, сплачені відповідачем за судовим наказом, безпідставні, оскільки згідно з заявою комунального підприємства про видачу судового наказу період заборгованості становить з 1 квітня 2012 року по 1 листопада 2014 року, а у позовній заяві цей період складає з 1 квітня 2012 року по 31 липня 2015 року, тобто збільшує вказаний комунальним підприємством період заборгованості за судовим наказом.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк