Справа № 339/375/17
Провадження № 22-ц/779/248/2018
Головуючий у 1 інстанції Сметанюк В. Б. В. Б.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Львівського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, за апеляційною скаргою Львівського державного університету внутрішніх справ на рішення Болехівського міського суду, ухвалене головуючим-суддею Сметанюком В.Б. 12 грудня 2017 року в м. Болехові,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року Львівський державний університет внутрішніх справ (далі - ЛДУВС) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, в якому, посилаючись на те, що відповідач після закінчення навчання в університеті звільнився з органів внутрішніх справ до встановленого 3-річного терміну за власним бажанням без поважних причин, просив стягнути витрати, пов'язані з його утриманням у навчальному закладі в розмірі 15 611,91 грн.

Рішенням Болехівського міського суду від 12 грудня 2017 року в задоволенні позову Львівського державного університету внутрішніх справ відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник Львівського державного університету внутрішніх справ подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права. Зокрема, представник апелянта вважає помилковим висновок суду про те, що перебіг позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення витрат на утримання у навчальному закладі, почався із моменту видачі наказу УМВС України в Івано-Франківській області про звільнення відповідача з органів внутрішніх справ. Стверджує, що в силу вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності слід обчислювати з моменту, коли їхня установа довідалась про звільнення ОСОБА_2, тому строк позовної давності не пропущено. Таким чином, на думку представника апелянта, суд неправильного застосував норму ч. 1 ст. 261 ЦК України.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законне та обґрунтоване, вважає, що суд правильно застосував норми законодавства, що регулюють правила обчислення та застосування позовної давності.

В засідання апеляційного суду сторони не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

В силу ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом ЛДУВС №275 від 12 серпня 2010 року ОСОБА_2 зарахований на перший курс денної форми навчання Львівського державного університету внутрішніх справ за напрямами 6.030402 «правознавство», 6.130102 «соціальна робота» та 6.070106 «автомобільний транспорт» (а.с. 4).

21 серпня 2010 року між Прикарпатським юридичним інститутом ЛДУВС та ОСОБА_2 було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС). Пунктом 2.3.6 даного договору передбачено, що особа зобов'язується у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Відповідно до п. 3.1 цього договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є дострокове розірвання договору підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушення нею дисципліни (а. с. 5). Відповідно до п. 4.4 договору, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх суми здійснюється у судовому порядку.

31 січня 2011 року між Львівським державним університетом внутрішніх справ та відповідачем було повторно укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до п. п. 2.3.6 та 3.2 цих договорів ОСОБА_2 зобов'язався у випадку звільнення з ОВС протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати витрати, затрачені на його утримання у вищому навчальному закладі МВС України (а. с. 7-8).

Наказом УМВС України в Івано-Франківській області №502 о/с від 23.09.2014 року лейтенанта міліції ОСОБА_2 дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Долинського РВ УМВС в Івано-Франківській області звільнено з органів внутрішніх справ за ст. 64 п. «ж» (за власним бажанням) з 19 вересня 2014 року. Вислуга років на день звільнення становить 04 роки 01 місяць 04 дні (а. с. 9).

Вирішуючи спір та відмовляючи у позові ЛДУВС, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності звернення до суду.

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 відмовився добровільно відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з навчанням у вищому навчальному закладі МВС України, які згідно довідки - розрахунку №17 від 10 квітня 2017 року складають 15 611,92 грн. (а. с. 11).

Відповідно до п. п. 8, 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», яка діяла на момент вступу відповідача до університету, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Вказана постанова втратила чинність 07.06.2017 року.

Такі положення кореспондуються з положеннями пунктів 1, 2, 3, 6 «Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 р. №313, якими визначено механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах, у тому числі: у разі звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.

Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку (постанова втратила чинність 20.04.2017 року).

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

За змістом пунктів 1 - 5 «Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 р. №261, цей Порядок визначає механізм відшкодування такими особами, витрат, пов'язаних з їх утриманням у вказаних закладах, в тому числі у разі їх звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. Відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія). Витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання. У разі звільнення особи до відпрацювання нею трьох років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася.

Отже, вимоги позивача про стягнення витрат на навчання відповідача ґрунтуються на вимогах закону та умовах договору, укладеного між сторонами.

В той же час суд зробив обґрунтований висновок про те, що позивач пропустив позовну давність для звернення з даним позовом до суду. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

В силу ч. 1 ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ч. ч. 3 - 5 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушенням права позивача з боку відповідача було звільнення останнього з органів внутрішніх справ до закінчення трирічного терміну перебування на службі. Ураховуючи, що право позивача вимагати відшкодування відповідачем витрат, пов'язаних з навчанням, виникає у разі звільнення його зі служби за відповідних підстав, то суд вірно вважав, що саме з цього моменту у ЛДУВС виникло право на звернення до суду з даним позовом, тобто з 20 вересня 2014 року, оскільки перебіг позовної давності починається з наступного дня після звільнення, тобто з настанням події, з якою пов'язаний його початок.

В той же час Львівський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі лише 07 листопада 2017 року, тобто за спливом трирічного строку.

ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки після звільнення його зі служби в органах внутрішніх справ та до звернення в суд із вказаним позовом пройшло більше трьох років.

Позивач не назвав поважних причин пропущення позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що Львівському державному університету внутрішніх справ стало відомо про звільнення відповідача з органів внутрішніх справ лише 28 травня 2015 року, з листа УМВС України в Івано-Франківській області від 25.05.2015 №4/4116, - не можна визнати заслуговуючими на увагу, вони не дають підстав для визнання поважною причини пропущення позовної давності.

Адже, згідно умов п. 2.2.5 договору від 31.01.2011року замовник (Головне управління МВС України в Івано-Франківській області) зобов'язався інформувати виконавця (Львівський державний університет внутрішніх справ) про звільнення особи (відповідача) зі служби в органах внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення навчання із зазначенням підстав звільнення. Отже, повідомлення про звільнення особи покладено на Головне управління по МВС України, що останнім і було виконано шляхом надіслання відповідного листа (а. с. 10). Однак апелянт не навів жодних поважних причин, які б перешкоджали йому звернутися за захистом своїх прав в період з 28 травня 2015 року до 23 вересня 2017 року, тобто майже два роки 4 місяці.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Верховний Суд України в постанові від 8 червня 2016 року у справі за №6-3029цс15 вказав, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування наслідків пропущення позивачем строку позовної давності та на цій підставі відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з навчанням, в загальній сумі 15 611 грн. 91 коп.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівського державного університету внутрішніх справ залишити без задоволення.

Рішення Болехівського міського суду від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко