Апеляційне провадження № 22-ц/796/90/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 754/10916/16-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_11

третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_7

на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене 14 листопада 2017 року суддею Таран Н.Г. в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва о 16 год. 17 хв.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4, звернувся з позовною заявою до ОСОБА_11., третя особа ПН КМНО Горбунова Л.В. про визнання договору довічного утримання недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько - ОСОБА_8 Після смерті батька йому стало відомо про наявність Договору довічного утримання від 15.12.2016 року, у відповідності до якого ОСОБА_8 передав у власність, а ОСОБА_11 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 взамін на зобов'язання забезпечувати ОСОБА_8 утриманням довічно на умовах вказаного.

Вважав договір довічного утримання недійсним, а виражену в ньому волю покійного батька такою, яка не була вільно. Вказував, що на момент підписання договору довічного утримання батько страждав хронічним алкоголізмом і за своїм станом не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними, тому просив визнати договір довічного утримання недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4, через свого представника ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу та, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції

прийняв рішення про відмову у задоволенні позову на підставі пояснень свідків на стороні відповідача та експертизи, яка не відповідає наданим матеріалам справи, проігнорував покази свідків на стороні позивача про розлад психіки у ОСОБА_8

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір довічного утримання нагадує зміст договору ренти.

Також зауважує, що при проведенні експертизи, експертам не були надані всі необхідні медичні документи.

Свою позицію також обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не звернув уваги щодо посилання експертів на покази свідків на стороні відповідача у судовому засіданні від 19.12.2016 року, адже такі записи судового засідання звучать вкрай нерозбірливо, тому вважати, що експерти надали об'єктивний та повний висновок про психічний стан померлого під час укладення договору довічного утримання від 15.12.2015 року - неможливо.

Представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Позивач та його представник ОСОБА_10 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 15.12.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11, було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. (т. 1 ас. 10-13).

Відповідно до умов вказаного договору довічного утримання ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2, взамін чого ОСОБА_11 зобов'язувався забезпечувати ОСОБА_8 утриманням довічно на умовах цього Договору.

Із копії договору вбачається, що нотаріусом особу ОСОБА_8 встановлено та дієздатність перевірено.

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що при його посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. роз'яснено сторонам всі умови укладення договору (ст.ст. 203,215, 229-235, 744-757 Цивільного кодексу) та до нього долучено копію паспорта ОСОБА_8

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 63 років, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 ас. 24).

Із висновку судово-психіатричного експерта №498 від 27.07.2017 року, вбачається, що ОСОБА_8 під час укладення договору довічного утримання 15.12.2015 року на будь-який психічний розлад не страждав. За своїм психічним станом у цей період він у повній мірі усвідомлював значення свої дій та міг керувати ними (т. 1 ас. 187-188).

Згідно з наявною в матеріалах справи довідки №1314 від 15.12.2015 року з Київського міського ПНД №1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає в АДРЕСА_3, 15.12.2015 року був оглянутий в КМПНД №1, на диспансерному обліку не знаходиться, за допомогою не звертався, дієздатний.

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 05.02.2010 року, ОСОБА_8 була встановлена II група інвалідності з 01.02.2010 року з ураження опорно-рухового апарату (т. 1 ас. 173).

У наданому акті №25-В огляду МСЕК від 05.02.2010 року міститься огляд невролога від 05.01.2010 року з діагнозом «Распространенный остеохондроз позвоночника, деформирующий спондилез со стойким болевым синдромом, статодинамическими нарушениями; нарушениями ходьбы». При огляді на МСЕК встановлено основний діагноз «Лівобічний коксартроз», супутній діагноз «Остеохондроз поперекового відділу хребта, полірадикулярний помірний синдром», встановлена II група інвалідності.

З наданої амбулаторної карти з Київського міського ПНД №1, вбачається, що 15.12.2015 року підекспертний був оглянутий психіатром, зроблено запис «скарг на стан психічного здоров'я не має. Діагноз «На момент обстеження психічних розладів не виявлено»(т. 1 ас. 170).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент підписання спірного договору ОСОБА_8 усвідомлював свої дії та міг ними керувати.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що висновок судово-психіатричної експертизи № 498 від 27 липня 2017 року суперечить медичній документації та показам свідків, оскільки зазначена експертиза проведена на підставі наявних в матеріалах справи документів, на спростування значених відомостей доказів ОСОБА_4 суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, для проведення експертизи судом направлялась цивільна справа, а також амбулаторна карта ОСОБА_8, надана Київським міським ПНД № 1 та акт огляду МСЕК від 05.02.2010 року.

Зазначеною вище експертизою встановлено, що за своїм психічним станом у момент підписання договору довічного утримання усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір довічного утримання нагадує зміст договору ренти не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні справи судом застосовані саме ті норми які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 731 ЦК України, за договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає іншій стороні (платникові ренти) якесь майно у власність, а платник ренти взамін цього зобов'язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі.

Відносини довічного утримання мають родові ознаки договору ренти і викликані видовими ознаками - особливості щодо обмеження кола майна, передаваного під виплату утримання (нерухоме і значної цінності рухоме), та спеціального призначення утримання (забезпечення відчужувачеві відповідного утримання шляхом визначення його обсягу з урахуванням задоволення різних потреб фізичних осіб, як матеріальних, так і нематеріальних).

У зв'язку з визнанням довічного утримання не ціною переданого майна, а своєрідним зустрічним наданням, зазначений договір слід розглядати самостійним договірним типом з передачі майна у власність безоплатно, на який поширюються загальні положення про дарування (а не про купівлю-продаж) щодо відносин сторін з передання майна набувачеві і загальні положення про ренту до інших відносин з цього договору, якщо це не суперечить суті договору довічного утримання.

Відмежування договору ренти від договору довічного утримання зумовлене визнанням їх самостійними видами договорів, кожен з якихрегулюється окремою главою ЦК України (глави 56 і 57).

Зазначені договори мають відмінності в предметі, субєктному складі, правах і обовязках, строках, чинності та правових наслідках розірвання договорів, що істотно відрізняють їх один від одного.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

З паспорту до «договору довічного утримання» вбачається, що питання про укладання такого договору порушено ОСОБА_8 ще у жовтні 2015 року, зазначено причини укладання договору, побажання відчужувача та узгоджено інші істотні умови майбутнього договору (т. 1, а.с. 47-48), а отже, довід апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 про відсутність волі його батька на здійснення вказаного правочину спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаного договору 15 грудня 2015 року ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_11. 50000 грн. (т.1 ас. 50).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_7, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 1.03.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: