Головуючий у І інстанції Ярошенко С.М.
Провадження №22-ц/824/2079/2018 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Шуляку Д.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошового боргу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договорами позики, укладеними між ними 20.12.2013 року, 20.01.2014 року та 20.02.2014 року, на загальну суму 256 941,99 грн., з яких: 191 625 грн. - борг за договорами позики, 55 890,62 грн. - проценти за договором позики від 20.12.2013 року та 9 426,37 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості за договорами позики від 20.01.2014 року та 20.02.2014 року.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що надав ОСОБА_3 20.12.2013 року позику в сумі 1 250 доларів США (на час укладення договору дана сума еквівалентна 10 000 грн.), з терміном повернення коштів у шість місяців, з умовою щомісячної оплати 7% від суми позики. Крім того, позивач надав відповідачу 20.01.2014 року позику в сумі 2 500 доларів США (на час укладення договору дана сума становила 20 000 грн.) строком на один рік, а 20.02.2014 року - позику в сумі 3 500 доларів США (на час укладення договору дана сума складала 30 000 грн.) строком на один рік. На підтвердження факту отримання грошей ОСОБА_3 написав розписки.

Відповідач ухиляється від виконання взятих на себе грошових зобов'язань, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2, як позикодавцем, та ОСОБА_3, як позичальником, укладено три договори позики, факт чого підтверджується розписками ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від 20.12.2013 року, 20.01.2014 року та 20.02.2014 року, оригінали яких були надані апеляційному суду для огляду та посвідчення копій розписок, наявних в справі.

Зокрема, згідно договору позики від 20.12.2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 1 250 доларів США (на час укладення договору дана сума еквівалентна 10 000 грн.), з терміном повернення коштів у шість місяців, з умовою щомісячної оплати 7% від суми позики; 20.01.2014 року відповідач отримав від позивача позику в сумі 2 500 доларів США (на час укладення договору дана сума становила 20 000 грн.) строком на один рік, а 20.02.2014 року - позику в сумі 3 500 доларів США (на час укладення договору дана сума складала 30 000 грн.) строком на один рік (а.с.7-8).

У вказаний строк ОСОБА_3 борг ОСОБА_2 не повернув та ухиляється від виконання зобов'язань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами факту існування між сторонами боргових відносин, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина третя вказаної статті передбачає, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність.

Як встановлено ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина перша ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачено ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Позивачем на підтвердження наявності між ним та відповідачем боргових відносин надано копії боргових розписок позичальника ОСОБА_3 від 20.12.2013, 20.01.2014 та 20.02.2014 року, які посвідчують факт передання йому коштів позикодавцем ОСОБА_2 Дані письмові докази відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та є достатніми з підстав надання апеляційному суду для огляду представником позивача оригіналів цих боргових розписок, на підставі яких було посвідчено копії розписок, наявні в матеріалах справи (а.с.7-8).

Таким чином, зважаючи на доведеність факту наявності між сторонами боргових відносин та беручи до уваги факт невиконання відповідачем, як позичальником, своїх обов'язків по поверненню позивачу, як позикодавцю, грошових коштів на підставі боргових розписок, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення цих сум є таким, що порушує норми матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення ухвалене судом з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, воно на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Вирішуючи питання про розмір сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів погоджується з розрахунками, наданими позивачем, оскільки вони відповідають змісту боргових розписок, узгоджуються з положеннями цивільного законодавства та не були спростовані відповідачем належними та допустимими доказами.

Оскільки позов ОСОБА_2 підлягає до задоволення, з ОСОБА_3 на його користь на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню понесені ним по справі судові витрати у вигляді судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, факт понесення якого підтверджується наявними в справі письмовими доказами (а.с.1, 102).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 07 грудня 2017 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 20.12.2013 року, 20.01.2014 року, 20.02.2014 року в сумі 256 941,99 грн., з яких: 191 625 грн. - борг за договорами позики, 55 890,62 грн. - проценти за договором позики від 20.12.2013 року, 9 426,37 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості за договорами позики від 20.01.2014 року та 20.02.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 6 423,57 грн. судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: