Справа № 473/449/18
РІШЕННЯ

іменем України

"02" березня 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.12.2000 року померла мати позивача ОСОБА_4 Після її смерті відкрилась спадщина на належне останній майно, зокрема, 3/4 частки житлового будинку № 134 по вул. Садовій в м. Вознесенську Миколаївської області та частку земельної ділянки, загальною площею 0,1102 га, розташовану за цією ж адресою та призначену для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства . Позивач є спадкоємцем за заповітом після її смерті, який прийняв спадщину в передбаченому законом порядку.

Власником іншої частки житлового будинку 1/4, є відповідач ОСОБА_3

Вказаний житловий будинок розміщений на земельній ділянці, площею 0,1102 га, яка, згідно державного акта на право приватної власності на землю, належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без визначення їх частки в праві спільної сумісної власності. Проте на даний час позивач позбавлений належним чином оформитись у своїх спадкових правах, оскільки правовстановлюючий документ на земельну ділянку виданий з істотними порушеннями, а саме:

- порушено порядок розподілу права на земельну ділянку, передбачений ст. 42 ЗК України (1990 року), відповідно до якої право на земельну ділянку визначається пропорційно до розміру часток на будинок, що перебуває у спільній частковій власності;

- фактично виданий на дві земельні ділянки з різним цільовим призначенням, без визначення площі кожної земельної ділянки;

- містить виправлення;

- відсутня технічна документація, на підставі якої було виготовлено державний акт.

Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість приведення правовстановлюючого документа у відповідність до вимог закону в адміністративному порядку, позивач просив про визнання недійсним обумовленого державного акта на право приватної власності на землю.

Ухвалою суду від 16.02.2018 року відкрито провадження по вказаній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач, його представник не зявилися. Останній надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги ОСОБА_2 просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився. Надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 успадкував 3/4 частки житлового будинку № 134 по вул. Садовій в м. Вознесенську Миколаївської області після смерті ОСОБА_4, яка померла 24.12.2000 року (а.с.9). Іншим співвласником вказаного житлового будинку є ОСОБА_3 (1/4 частка).

Власниками земельної ділянки, наданої для обслуговування вищевказаного житлового будинку, а також земельної ділянки, наданої для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,1102 га (без визначення площі кожної земельної ділянки), згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого 29.07.1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5814, значаться ОСОБА_4 та ОСОБА_3, без визначення часток співвласників.

Обумовлений державний акт був виданий на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за № 118 від 23.07.1996 року.

Так, аналізуючи доводи позивача, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»).

Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель у розмірах згідно з ст. 67 ЗК України 1990 року, а також у власність для ведення особистого підсобного господарства в розмірі згідно з ст. 56 ЗК України 1990 року.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою, на якій розташовані дані об'єкти нерухомого майна, спільно, пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, будівлю, споруду.

Виходячи з положень вказаної статті та аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані жилі будинки, в разі набуття права власності на частку жилого будинку земельна ділянка як така, що входить до жилого комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише всім співвласникам.

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної часткової власності, яка разом із загальним майном є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Право власності або право користування землею посвідчувалося державними актами, форма яких затверджувалася Верховною Радою України, відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час видачі спірного документа).

Порядок видачі державних актів був передбачений Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 року за № 28 (чинної на час видачі спірного державного акта) (далі Інструкція).

Зокрема, державні акти на право власності на землю або право постійного користування видавалися на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п.1.2 Інструкції).

У відповідності до п.2 Інструкції необхідною передумовою їх видачі була розробка технічної документації.

При цьому, всі записи мали бути зроблені чітко і акуратно. Здійснення будь яких виправлень, помарок у державному акті заборонено (п.2.4 Інструкції).

Таким чином спірний державний акт:

- містить незастережені виправлення;

- фактично виданий на дві земельні ділянки з різним цільовим призначенням без відображення на плані меж переданих у власність земельних ділянок, їх площі (п.1.4 Інструкції), у спільну сумісну власність;

- складений без виготовлення технічної документації.

Отже, орган місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинним на той час Земельним кодексом України повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, допустив порушення ст.ст.6,17,42, 56,67 ЗК України 1990 року, положень Інструкції.

Разом з тим, ЗК України 1990 року не передбачав можливості визнання недійсним державного акту на право власності на землю.

Проте згідно п. 7 перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. На них поширюються положення чинного ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Враховуючи наведені обставини, виходячи з того, що оспорюваний державний акт порушує право позивача, зокрема позбавляє його права на оформлення останнього в спадкових правах на земельну ділянку, приведення його у відповідність з вимогами закону в адміністративному порядку неможливе, а тому позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12,13, 76-83, 259, 263 265, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю задовольнити.

Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІІ-МК № 043269, виданий 29.07.1996 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за № 118 від 23.07.1996 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5814 визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Лузан