Ухвала

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 465/646/11

провадження № 61-10117св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: кредитна спілка «Християнська злагода», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року у складі суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року у складі суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., та касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 травня 2011 року у складі судді: Мікули О. І. та рішення апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року у складі суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2010 року кредитна спілка «Християнська злагода» (далі - КС «Християнська злагода») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому просили стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитними договорами в сумі 1 207 001,84 грн, яка включає позику в сумі 1 183 335,84 грн, витрати на правову допомогу в сумі 23 666,00 грн та звернення стягнення на майно передане в іпотеку, в межах його вартості, та інше майно, що перебуває у власності відповідачів.

У грудні 2010 року КС «Християнська злагода», а також позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися з новим позовом до відповідачів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_5 було укладено договори про надання кредиту, а саме: договір №112/07 від 19 березня 2007 року, договір № 173/07 від 04 травня 2007 року, договір №173/07 від 07 травня 2010 року, договір №222/07 від 27 червня 2007 року, договір №228/07-03 від 09 липня 2007 року, договір №245/07 від 18 липня 2007 року, згідно з якими ОСОБА_5 отримала кредит на загальну суму 1 183 335,84 грн.

З метою забезпечення зобов'язань по поверненню кредиту між сторонами 08 травня 2008 року було укладено договір іпотеки та договори поруки, згідно з якими поручителями за зобов'язаннями ОСОБА_5 виступали ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Водночас позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4 є кредиторами КС «Християнська злагода», що підтверджується судовими рішеннями, однак кредитна спілка не має можливості виконати свої зобов'язання перед ними внаслідок невиконання своїх зобов'язань відповідачами. КС «Християнська злагода» передала ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 частину належного їй права вимоги до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в частині сум заборгованості КС «Християнська злагода».

З урахуванням уточнених вимог від березня 2011 року позивачі просили:

- стягнути солідарно з ОСОБА_5, з ОСОБА_6 в межах 605 000,00 грн, з ОСОБА_7 в межах 30 000,00 грн. на користь КС «Християнська злагода» - 439 635,84 грн, на користь ОСОБА_1 - 130 482,00 грн, на користь ОСОБА_2; - 46 388,00 грн, на користь ОСОБА_3 - 166 830,00 грн, на користь ОСОБА_4 - 400 000,00 грн шляхом звернення стягнення на майно передане в іпотеку, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (до квартири відноситься комора в підвалі під літ. ХСІV площею 2,6 кв.м.);

- стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КС «Християнська злагода» витрати за надання правової допомоги в сумі 23 666,00 грн, судовий збір в сумі 51,00 грн та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 травня 2011 року позов задоволено:

- стягнуто солідарно з ОСОБА_5, з ОСОБА_6 в межах 605 000,00 грн, з ОСОБА_7 в межах 30 000,00 грн на користь КС «Християнська злагода» - 439 635,84 грн, на користь ОСОБА_1 - 130 482,00 грн, на користь ОСОБА_2; - 46 388,00 грн, на користь ОСОБА_3 - 166 830,00 грн, на користь ОСОБА_4 - 400 000,00 грн шляхом звернення стягнення на майно передане в іпотеку, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (до квартири відноситься комора в підвалі під літ. ХСІV площею 2,6 кв.м.);

- стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КС «Християнська злагода» витрати за надання правової допомоги в сумі 23 666,00 грн, судовий збір в сумі 51,00 грн та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн, а також в дохід держави 1 649,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що:

- ОСОБА_5 отримала в КС «Християнська злагода» кредит на загальну суму 1 183 335,84 грн, проте зобов'язання щодо повернення цих коштів не виконала;

- ОСОБА_7 та ОСОБА_6 як поручителі несуть солідарний обов'язок по виплаті кредиту, однак лише в межах суми, за яку поручилися: ОСОБА_7 - 30 000,00 грн, ОСОБА_6 - 605 000,00 грн;

- оскільки виконання зобов'язань за кредитом ОСОБА_5 забезпечувалося іпотекою, то вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2

- згідно з договором про відступлення права вимоги від 07 грудня 2010 року КС «Християнська злагода» передала ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 частину належного їй права вимоги до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в частині сум заборгованості КС «Християнська злагода» перед цими особам. Оскільки при заміні кредитора до нового кредитора переходять усі права в повному обсязі як ті, що випливають із змісту основного зобов'язання, так і ті, які забезпечують виконання вимоги кредитора, зокрема, порука і іпотека, то позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підставні в тій частині, що й вимоги КС «Християнська злагода» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та в розмірі, визначеному договором про відступлення права вимоги.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 травня 2011 року скасоване та ухвалене нове рішення. Позов КС «Християнська злагода», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково:

- стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в межах 605 000,00 грн на користь КС «Християнська злагода» 439 635,84 грн за кредитними договорами №173/07 від 04 травня 2007 року та №173/07 від 07 травня 2007 року;

- стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в межах 30 000,00 грн на користь КС «Християнська злагода» 439 635,84 грн за кредитним договором №112/07 від 19 березня 2007 року;

- стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 130 482,00 грн; на користь ОСОБА_2 46 388,00 грн; на користь ОСОБА_3 - 166 830,00 грн; на користь ОСОБА_4 - 400 000,00 грн шляхом звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, а саме квартиру АДРЕСА_1

- у задоволенні позовних вимог КС «Християнська злагода» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 23 666,00 грн відмовлено;

- стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КС «Християнська злагода» по 17,00 грн судового збору та по 40,00 грн за ІТЗ розгляду справи.

Рішення мотивоване тим, що:

- ОСОБА_5 отримала в КС «Християнська злагода» кредит на загальну суму 1 183 335,84 грн, проте зобов'язання щодо повернення цих коштів не виконала;

- ОСОБА_7 взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язання, що випливають із договору №112/07 від 19 березня 2007 року, ОСОБА_6 виступала поручителем по зобов'язаннях ОСОБА_5, передбачених кредитними договорами №173/07 від 04 травня 2007 року, №173/07 від 07 травня 2007 року, тому відповідальність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не може бути солідарною. З тих підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті вимог позивачів;

- оскільки виконання зобов'язань за кредитом ОСОБА_5 забезпечувалося іпотекою, то вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_1, слід задовольнити;

- доводи ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що кредитна спілка як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом, не має права відступати право вимоги за кредитним договором ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки такі не передбачені законом суд відхилив як необґрунтовані, оскільки у цьому випадку відступлення права вимоги було обумовлено судовими рішеннями, які набрали законної сили. Недійсність укладеного договору про відступлення права вимоги прямо не встановлено законом, такий договір ніким не оспорено, а відтак в силу приписів статті 204 ЦК України правомірність такого договору презюмується.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не містись положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами поруки. Оскаржене рішення передбачає подвійне стягнення із ОСОБА_5 - за рахунок грошових коштів та за рахунок предмета іпотеки. Вказує, що рішення суду першої інстанції фактично виконане, ще в 2012 році. Посилається на неправильний висновок апеляційного суду щодо відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року ОСОБА_4, через представника ОСОБА_8, звернулася із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив строк на апеляційне оскарженні ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вони знали про існування оскарженого рішення від 06 травня 2011 року, оскільки їх представники брали участь у судовому засіданні і за цей час вчинялися виконавчі дії в межах виконавчого провадження. Скасування рішення через тривалий час порушує принцип юридичної визначеності і є втручанням у право мирно володіти майном.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулася із касаційною скаргою на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 травня 2011 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у кредитної спілки з огляду на її правовий статус відсутнє право відступати право вимоги за кредитним договором. ОСОБА_5 вказує, що такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15. Тому позивачі безпідставно набули право стягнення з неї заборгованості на підставі договору про відступлення права вимоги від 07 грудня 2010 року. Окрім цього, відсутні докази надання кредиту за договором № 175/07 від 07 травня 2007 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2017 року КС «Християнська злагода» надала заперечення на касаційні скарги, в яких просить рішення апеляційного суду в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Заперечення мотивовані тим, що у кредитної спілки з огляду на її правовий статус відсутнє право відступати право вимоги за кредитним договором. Також вважає неправильним висновки судів про задоволення вимог інших позивачів за рахунок іпотечного майна, оскільки прав за іпотечним договором КС «Християнська злагода» не відступала.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 надали заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, в яких просять відхилити касаційну скаргу та скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заперечення мотивовані тим, що посилання ОСОБА_5 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15 безпідставні. Оскільки КС «Християнська злагода» відступила не право кредитодавця, а право кредитора без отримання будь-якої компенсації (доходу), зменшивши таким чином свою заборгованість перед членами кредитної спілки, за депозитні кошти яких було надано кредит ОСОБА_5 Вважають, що укладений договір про відступлення права вимоги від 07 грудня 2010 року є договором цесії, а не договором факторингу. Тоді як зазначені правові позиції стосуються укладення саме договору факторингу. Судовими рішеннями у справі № 450/4349/13-ц відмовлено у визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 07 грудня 2010 року.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 надала додаток до заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, в яких просить відхилити касаційну скаргу та скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Суди встановили, що згідно договору про відступлення права вимоги від 07 грудня 2010 року КС «Християнська злагода» передала ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 частину належного їй права вимоги до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в частині сум заборгованості КС «Християнська злагода» перед цими особами, а саме:

- ОСОБА_1 -судовий наказ Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2009 року -130 482,02 грн;

- ОСОБА_2 - рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2009 року -46 388,44 грн;

- ОСОБА_3 - судовий наказ від 30 квітня 2009 року -166 830,72 грн;

- ОСОБА_4 - рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2010 року -400 000,00 грн.

Як свідчить аналіз оскарженого рішення апеляційного суду доводи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що «кредитна спілка як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом, не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі не передбачені законом», суд відхилив. При цьому вказав, що «[…] недійсність укладеного […] договору про відступлення права вимоги прямо не встановлено законом, такий договір ніким не оспорено, а відтак в силу приписів статті 204 ЦК України правомірність такого договору презюмується».

По-перше, тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов'язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов'язанні, за винятком зобов'язань, нерозривно пов'язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.

Аналіз норм Закону України «Про кредитні спілки» свідчить, що він не містить положень, що право вимоги за кредитним договором для кредитної спілки є нерозривно пов'язаним із кредитною спілкою.

Разом із тим, у висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15 вказується, що: «кредитна спілка як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом, не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі повноваження законом не передбачені». Водночас у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 стверджується, що «спірні зобов'язання випливають з кредитного договору, укладеного кредитною спілкою з ОСОБА_9, надання кредитних коштів здійснено за рахунок об'єднання грошових внесків членів кредитної спілки, такі зобов'язання тісно пов'язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов'язаннях не допускається».

Аналіз цих висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15, свідчить, що вони містять суперечливі підстави: з одного боку вказується про те, що у кредитної спілки відсутні повноваження відступати право вимоги за кредитним договором, а з іншого - констатується, що таке зобов'язання є тісно пов'язаним з особою кредитора.

По-друге, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 вказано, що «ураховуючи, що спірні зобов'язання випливають з кредитного договору, укладеного кредитною спілкою з ОСОБА_9, надання кредитних коштів здійснено за рахунок об'єднання грошових внесків членів кредитної спілки, такі зобов'язання тісно пов'язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов'язаннях не допускається, то немає правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки відступлення права вимоги не спричиняє правових наслідків».

Як наслідок, незважаючи на встановлення на рівні ЦК України текстуальної нікчемності, у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15 Верховним Судом України було використано конструкцію «віртуальної» нікчемності (коли на рівні закону відсутня вказівка про нікчемність правочину, але за допомогою тлумачення робиться висновок про те, що правочин не породжує правових наслідків і це дозволяє не застосовувати відповідний правочин, для регулювання відносин сторін).

Тобто, у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15 відбулося незастосування умов договору, на підставі якого було відступлено право вимоги за кредитним договором, без визнання його недійсним та за відсутності вказівки норми закону про його нікчемність.

Такий підхід Верховного Суду України не відповідає розумінню нікчемного правочину, закріпленого в ЦК України. Оскільки на рівні норм ЦК України, Закону України «Про кредитні спілки» або іншого закону відсутня вказівка про нікчемність правочину про відступлення права вимоги за кредитним договором, вчиненого кредитною спілкою.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RНO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року).

Тому колегія суддів також вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах щодо відступлення права вимоги за кредитними договорами за участю кредитних спілок, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, статтею 404, підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 465/646/11 за позовом кредитної спілки «Християнська злагода», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат