Провадження № 2/161/234/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі Шолом С.І.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Луцьк цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних.

Свій позов мотивує тим, що вироком Турійського районного суду, який набрав законної сили 29.08.2013 року, задоволено її цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду у розмірі 70000,00 грн. Однак, відповідач тривалий час не виконує дане рішення суду. 07.02.2017 року в користь позивача стягнуто 24487,13 грн. Залишок боргу становить 45512,87 грн., який не погашений до цього часу. ОСОБА_3 належним чином не виконує своїх грошових зобовязань, тому з неї підлягають стягненню інфляційні витрати за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми , які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

За період з 06.11.2014 року до 07.02.2017 року інфляційні витрати становлять 50804,99 грн, за період з 07.02.2017 року до 06.11.2017 року 4104,12 грн., а всього 54909,11 грн.

Три відсотки річних від простроченої суми за період з 06.11.2017 року до 07.02.2017 року становить 824,00 грн., а за період з 07.02.2017 року до 06.11.2017 року становить 272,00 грн., а всього 1096,00 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. 625 ЦК України просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь інфляційні витрати у розмірі 54909,11 грн, 3% річних 1096,00 грн, а всього 55105,11 грн. та судові витрати по справі.

Позивач в судове засідання не зявилась, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі. Просила суд позов задовольнити.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача за наявними матеріалами справи.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити, з підстав викладених в письмових запереченнях. Крім того, вказувала, що між сторонами виникли деліктні зобовязання з приводу завдання шкоди, на яке не можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні витрати.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Турійського районного суду від 23 квітня 2013 року, який набрав законної сили 29.08.2013 року, частково задоволено цивільний позов ОСОБА_2 та стягнуто на її користь з ОСОБА_3 завдану злочином моральну шкоду в розмірі 70000,00 грн. (а.с. 28-35)

01 жовтня 2013 року Турійським районним судом Волинської області було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 70000,00 грн. Майно на яке накладено арешт:

- автомобіль марки «Infiniti EX 35» номер кузова НОМЕР_1; - автомобіль марки «Hyundai Tucson», номер кузова НОМЕР_2;

- автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara», номер кузова НОМЕР_3;

- TRAILER S383EL1A, номер шасі VFNS383ELH1L01217;

- FRUEHAUF, номер шасі C2N17810;

- автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», номер кузова JMYL-RV93W7J716186 реалізувати, отримані кошти звернути в рахунок відшкодування шкоди по позовних заявах потерпілих, а залишок коштів повернути підсудній ОСОБА_3 (а.с. 4)

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобовязання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11, від 27.01.2016 р. № 6-771цс15).

Статтею 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

В даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, що регулюється Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Крім того, вироком Турійського районного суду Волинської області від 23 квітня 2013 року вже встановлено розмір завданої потерпілим шкоди та стягнуто її, а відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставності.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 263, 265, 268,273, 354 ЦПК України, 625 ЦК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Волинської області через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.03.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк