Дата документу 20.11.2018 Справа № 334/4792/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/174/18 Головуючий у 1 інстанції Добрєв М.В.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк ФОРУМ» про встановлення факту порушення відповідачем норм ст. 32 КЗпП України в частині неповідомлення про зміну умов плати праці, стягнення невиплачених коштів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_3звернувся з позовом до ПАТ «Банк ФОРУМ» про встановлення факту порушення відповідачем норм ст. 32 КЗпП України в частині неповідомлення про зміну умов плати праці, стягнення невиплачених коштів, відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначено, що 19.02.2007 року його було прийнято на посаду начальника відділу оцінки ризиків Запорізької філії АКБ «Форум».

12 грудня 2013 року він був звільнений за п.6 ст.36 КЗпП України наказом № 1679к.

Відповідно до Положення затвердженого рішенням правління АКБ «Форум» протокол № 3 від 23.01.2007р. та погодженому рішення Спостережної ради АКБ «Форум» протокол 3/2007 від 26.01.2007р. «Про заохочення та винагороду працівників за вислугу років в АКБ «Форум» виплата у розмірі одного окладу призначається всім працівникам які працюють в АКБ «Форум», в залежності від безперервного стажу роботи в Банку, які входять до спискового складу станом на 31 грудня календарного року що минув.

Він працював в банку з 17.02.2007р., станом на 17.02.2012р. його стаж становив 5 років і він був в штаті банку та мав право отримати: разову матеріальну допомогу за вислугу років в розмірі посадового окладу, оголошення подяки, відзнаку корпоративної етики банку. Після встановленого терміну йому не була вручена подяка «5 років бездоганної праці» та аж до самого звільнення відповідач не виплатив йому матеріальну винагороду в розмірі одного окладу та не видав йому відзнаку корпоративної етики банку. Його оклад становив 11000,00 грн. Вважає, що відповідач повинен був виплатити кошти в розмірі одного окладу, або попередити у відповідності до діючого законодавства за два місяці до зміни умов оплати праці.

Укладаючи трудовий договір з адміністрацією ПАТ «Банк ФОРУМ» між позивачем і відповідачем виникли взаємні обов'язки, які врегульовані колективним договором. В колективному договорі в п.2.1 вказано, що Правління банку у відповідності до чинного законодавства зобов'язується повідомляти працівника про істотні зміни в організації виробництва праці не пізніше ніж за дві місяці. Виплата коштів працівникові які обумовлені колективним договором є обов'язком адміністрації банку.

Відмовляючи позивачу у виплаті коштів та не повідомивши про зміну умов оплати заробітної плати відповідач позбавив позивача права на працю та на отримання заробітної плати.

Вважає,що протиправними діями відповідача йому спричинена також моральна шкода.

Посилаючись на ці обставини, просив встановити факт порушення відповідачем норм ст.32 КЗпП України в частині неповідомлення про зміну умов оплати праці, стягнути з відповідача не виплачені кошти за вислугу років в сумі 11000,00 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників процесу,обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно п. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 працював з 19.02.2007р. на посаді начальника відділу оцінки ризиків Запорізької філії АКБ «Форум» та був звільнений з роботи за п.5 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з переведенням до штату головного банку на підставі наказу 161-к від 14.12.10р.

З 20.12.2010р. по 01.04.2011р. він працював в ПАТ «Банк Форум» на посаді начальника Відділу проблемних активів Південно-Східного регіону Департаменту проблемних активів роздрібного бізнесу.

З 01.04.2011р. до 01.02.2013р. він працював у відповідача на посаді начальника Відділу реструктуризації проблемних активів Східного, Південно-Східного та Північно-Східного регіонів Управління реструктуризації проблемних активів роздрібного бізнесу Департаменту проблемних активів роздрібного бізнесу.

01.02.2013р. він був переведений на посаду головного спеціаліста Відділу реструктуризації Управління моніторингу та реструктуризації Департаменту проблемних активів роздрібного бізнесу ПАТ «Банк Форум» (копія трудової книжки а.с. 4-6).

19.09.2013р. ОСОБА_3 ознайомився з попередженням про наступну зміну істотних умов праці, в якому було зазначено, що відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України та у зв'язку зі змінами в організаційній структурі та штатному розкладі (на підставі рішення Правління ПАТ "БАНК ФОРУМ» від 10.04.2013р. за №18 та від 21.05.2013р. за №23) його попереджено про наступну зміну істотних умов праці, а саме про те, що йому, у разі згоди, пропонується зміна посади - на головного економіста відділу роздрібного бізнесу, підрозділу - Відділення №1700 «Запорізька дирекція ПАТ «Банк Форум», зменшення посадового окладу з 11000 грн. до 4800 грн.

Оскільки позивач не погодився із запропонованою посадою, 16.12.2013р. він був звільнений з банку за п.6 ст.36 КЗпП України /наказ №1679к/.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту порушення відповідачем норм ст. 32 КЗпП України в частині неповідомлення про зміну умов оплати праці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені позовні вимоги вже були предметом розгляду справи № 334/913/14 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ "Банк Форум", третя особа: Голова правління ПАТ "Банк Форум" про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення щорічної винагороди за вислугу років та зобов'язання вручити відзнаку корпоративної етики та «подяку» за вислугу років, а також, стягнення суми морального відшкодування.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2015 року позов був задоволений.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 30.07.2015 року вказане судове рішення було скасоване і у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмолено.

Як встановлено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 30.07.2015 року, затвердження Положення про заохочення та винагороду працівників за вислугу років, внесення до нього змін, зупинення його дії віднесено до компетенції Правління банку. Погодження такого внутрішнього документу Спостережною радою не віднесено до її виключної компетенції. Відтак, Правління банку прийняло рішення 25 травня 2010 року про зупинення Положення про заохочення та винагороду працівників за вислугу років в межах своєї компетенції.

Заохочення Банком деяких працівників за вислугу років не впливає на правильність наведених висновків суду, оскільки не спростовує факту відсутності підстав для застосування до позивача вимог вказаного Положення, дія якого була зупинена на час досягнення позивачем п'ятирічного безперервного трудового стажу у даному банку.

Окрім цього ,слід зазначити , що згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати складає:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Зона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Виплати, яки є предметом спору по даній справі відносяться до категорії заохочувальних та компенсаційних, виплата яких здійснювалась на підставі локальних нормативно-правових актів, а саме: Положення про матеріальне стимулювання працівників ПАТ «БАНК ФОРУМ », що затверджене рішенням Правлінням ПАТ «БАНК ФОРУМ» від 26.02.2005 року №8 та Положення про заохочення та винагороду працівників за вислугу років від 26.01.2007року протокол №3/2007.

Вимоги ст. 32 КЗпП, щодо попередження про зміну систем та розміру оплати та праці, не застосовуються щодо інших заохочувальних та компенсаційних виплат, з приводу яких існує спір в даній справі.

При застосуванні заохочувальних та компенсаційних виплат слід керуватись локальними нормативними актами, а не ст. 32 КЗпП України, підтверджується роз'ясненням щодо застосування законодавства про оплату праці у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Пунктом 3.5 колективного договору Відповідача визначено, що змінна частина заробітної плати не є гарантованою формою оплати праці і складається з посадових надбавок, премій, заохочувальних та компенсаційних виплат. Також колективним договором визначено, що види матеріального стимулювання, заохочувальних виплат визначаються внутрішніми нормативними документами банку. Таким нормативним документом було Положення про заохочення та винагороду працівників за вислугу років, дія якого припинена 25 травня 2010 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно з частиною першою статі 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз'яснень, викладених у покутах 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не зазначено жодної підстави для стягнення моральної шкоди та її розміру, не надано жодного доказу на. підтвердження моральної шкоди .

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів ,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2018 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: