Провадження № 2/200/1066/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В подальшому неодноразово уточнював і доповнював позовні вимоги та остаточно просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі основного боргу 518020,00 грн., 3% річних в розмірі 45727,68 грн., витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. 14 лютого 2012 року між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., згідно умов якого сторони зобовязалися в строк до 14 лютого 2013 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,0750 кв.м. та житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Пунктом 2.3. договору закріплено, що на момент підписання цього договору Сторона-1 отримала від Сторони-2 суму 240900,00 грн., що еквівалентно 30000,00 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього договору, в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу. Відповідно до п.3.1 договору у разі невиконання стороною-1 зобовязань за даним договором, сума, отримана за цим договором, залишається у сторони-1. 23 серпня 2012 року на вимогу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач передав відповідачам 20000 доларів США в рахунок майбутньої оплати вартості нерухомого майна: земельної ділянки розміром 0,0750 кв.м. та житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що була складена відповідна розписка. Гроші передавались безпосередньо ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки на той час вони перебували в шлюбі і умови угоди обумовлювались з ними обома. 10 жовтня 2013 року позивач склав заяву про те, що він згідно п.3.1 договору відмовився від придбання земельної ділянки та житлового будинку, та підтвердив той факт, що грошові кошти в розмірі 240900,00 грн., які були передані за попереднім договором, залишаються у ОСОБА_2 На теперішній час гроші у сумі 20000 доларів США позивачу не повернуті. Фактично відповідачі отримали грошові кошти без відповідної підстави, оскільки позивач не отримав взамін них нерухоме майно. В еквіваленті станом на 19.09.2016 року сума 20000 доларів США становить 518020,00 грн. Крім того, відповідачі мають сплатити позивачу 3% річних в сумі 45727,68 грн.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги не визнав, та вказав, що основний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не був укладений з вини покупця. Пунктом 3.1 попереднього договору передбачено, що у разі невиконання покупцем своїх зобовязань за даним договором, сума, отримана за цим договором, залишається у продавця, при цьому у договорі не обумовлено, яка саме сума. Отримані ОСОБА_2 240900 грн., а потім 23.08.2012 року 20000 доларів США були отримані саме на виконання зобовязань сторін за попереднім договором. Крім того, 10.10.2012 року ОСОБА_1 відмовився від укладання договору купівлі-продажу на умовах попереднього договору від 14.02.2012 року та зазначив, що будь-яких претензій морального та матеріального характеру станом на 10.10.2013 року до ОСОБА_2 у нього немає, про що він склав нотаріально посвідчену заяву, та не вказував на необхідність повернення переданих ним коштів 23.08.2012 року. Просив залишити позов без задоволення.

Ухвалою суду від 19 лютого 2016 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на майно, що належить відповідачу ОСОБА_2, в межах розміру позовних вимог у сумі 471508,94 грн., до набранням рішення законної сили.

Ухвалою суду від 27 квітня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ( грошові кошти в розмірі основного боргу 518020 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 45727 грн. 68 коп., судовий збір у розмірі 3654,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

10 квітня 2017 року представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яку мотивував тим, що не був належним чином повідомлений про дату розгляду справи, та йому не було надано можливості надати документи, які мають істотне значення для справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2017 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року скасовано, та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання, призначене на 13 квітня 2018 року, позивач не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не зявилися, представник відповідача надав заяву, в якій просив розглянути справу без участі ОСОБА_2 та її представника, позовні вимоги не визнав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 14 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., згідно умов якого сторони зобовязалися у майбутньому в строк до 14 лютого 2013 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,0750 кв.м. та житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 45-46).

Згідно п. 2.3. договору, на момент підписання цього договору Сторона-1 (ОСОБА_2.) отримала від Сторони-2 (ОСОБА_1) суму 240900,00 грн., що є еквівалентом 30000,00 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього договору в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу.

Відповідно до п.3.1 договору у разі невиконання стороною-2 зобовязань за даним договором, сума, отримана за цим договором, залишається у сторони-1.

09 жовтня 2012 року ОСОБА_2 склала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_1 3000 доларів США, що еквівалентно 24450 гривень, в рахунок погашення за будинок за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Крім того, 23.08.2012 року ОСОБА_2 склала розписку, з якої вбачається, що вона отримала за продаж у розстрочку будинку за адресою АДРЕСА_1 20000 доларів (а.с. 9).

10 жовтня 2013 року ОСОБА_1 склав заяву про те, що він згідно п.3.1 договору відмовляється від придбання земельної ділянки та житлового будинку, що зазначені у попередньому договорі, таким чином, грошові кошти в розмірі 240900,00 грн., які були передані ним за попереднім договором, залишаються у ОСОБА_2 Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 50).

10 жовтня 2013 року ОСОБА_2 склала заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про те, що згідно п.3.1 попереднього договору ОСОБА_1 не виконані зобовязання, таким чином, грошові кошти в розмірі 240900,00 грн., які були передані ним за попереднім договором, залишаються у ОСОБА_2 (а.с. 51).

Позивач стверджує, що на теперішній час гроші у сумі 20000 доларів США йому не повернуті. Представник відповідача ОСОБА_2 в письмових запереченнях цей факт підтвердив.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу будинку не був укладений.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Тобто, з положень даної статті чітко випливає, що завдаток може існувати лише у тому випадку, коли сторони уклали договір і ним передбачається матеріальне зобовязання однієї сторони перед іншою стороною.

Відповідно до ст. 571 ЦК України встановлено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами.

Аналізуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що сума 240900 грн., яка була передана позивачем відповідачу ОСОБА_2 на підставі п.2.3 попереднього договору, є завдатком та правомірно залишена відповідачем у себе.

Що стосується суми 20000 доларів США, суд приходить до висновку, що вказана сума також правомірно залишена відповідачем ОСОБА_2 у себе в якості завдатку з огляду на порушення зобовязання з вини позивача.

Так, з п.3.1 попереднього договору від 14 лютого 2012 року вбачається, що у разі невиконання стороною-2 зобовязань за даним договором, сума, отримана за цим договором, залишається у сторони-1.

Тобто, конкретний розмір такої суми попереднім договором не обумовлено, що дає суду змогу прийти до висновку, що всі платежі, які отримані стороною-1 (ОСОБА_2.) від сторони-2 (ОСОБА_1) за вказаним договором, а отже і ті, які будуть отримані ОСОБА_2 в подальшому, також є завдатком, а отже у випадку невиконання умов попереднього договору стороною-2 дії сторони-1 щодо залишення цих коштів у себе є правомірними.

Суд звертає увагу, що в розписці, складеній ОСОБА_2 23.08.2013 року, є посилання на те, що кошти в сумі 20000 доларів США вона отримала за продаж у розстрочку будинку за адресою АДРЕСА_1, а отже вказані кошти правомірно розцінені відповідачем як кошти, отримані за попереднім договором від 14.02.2012 року, тому законодавчих підстав для їх повернення позивачу немає.

Сам позивач у нотаріально посвідченій заяві від 10 жовтня 2013 року, тобто складеній вже після передачі ним відповідачу ОСОБА_2 коштів в сумі 20000 доларів США, підтвердив, що будь-які претензії морального або матеріального характеру, повязані з укладенням попереднього договору, в нього до ОСОБА_2 відсутні.

З урахуванням зазначеного, сума в 20000 доларів США не може бути визнана судом такою, що набута відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки право відповідача на її отримання та залишення у себе передбачено попереднім договором від 14.02.2012 року.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 518020,00 гривень (що еквівалентно 20000 доларам США) є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, оскільки відповідно до ст.ст. 536, 625 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено існування у відповідача грошового зобовязання та оставини, які б свідчили про користування відповідачем чужими грошовими коштами. Відповідно, обовязок відповідача по сплаті 3% річних за користування чужими грошовими коштами також відсутній, в звязку з чим у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 45727,68 грн. також необхідно відмовити.

Стосовно позовної вимоги про солідарне стягнення боргу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення є адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Разом з тим ні СК, ні інші законодавчі акти не дають підстави для висновку про загальність правила щодо включення до складу спільного майна подружжя боргів.

В звязку з чим, на думку суду, борги, що виникли під час шлюбу, можуть розглядатися як частина спільного сумісного майна лише у тих випадках, коли сторонами зобов'язання виступили обидва з подружжя, тобто коли вони обидва уклали договір або договір було укладено хоча б і одним з подружжя, але майно, набуте на його підставі, використане в інтересах сім'ї.

Суд звертає увагу, що розписка від 23.08.2012 року складена і підписана ОСОБА_2 одноособово.

Крім того, у даному спорі позивачем не доведено, що кошти, набуті відповідачем ОСОБА_2 за вказаною розпискою, були дійсно використані в інтересах сімї.

Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Таким чином, оскільки, по-перше, позивачем не доведено, що кошти, набуті відповідачем ОСОБА_2, були дійсно використані в інтересах сімї, по-друге, взагалі не встановлено обовязку ОСОБА_2 відповідати перед позивачем, позовні вимоги в частині солідарного стягнення суми з відповідачів також не підлягають задоволенню.

Крім того, враховуючи, що судом прийняте рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог, що передбачає собою відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України зазначення у відповідному судовому рішенні про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 19 лютого 2016 року.

Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати повязані з розглядом справи покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року а саме арешт накладений на майно, що належить відповідачу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН - НОМЕР_1, в межах розміру позовних вимог у сумі 471508,94 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску