П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року м. Київ

справа № 756/3534/18

провадження: 22-ц/824/2684/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Махлай Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Тітова М.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 19 січня 2016 року він передав в борг відповідачу 2500 доларів США, про що було складено відповідну розписку. У лютому 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення боргу, яку останній отримав 21 лютого 2018 року. Однак, станом на дату пред'явлення позову до суду відповідач свої зобов'язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 3 вересня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2500 доларів США.

Судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилався на те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначив про те, що оскільки він не отримував від ОСОБА_2 вимоги про повернення боргу, тому вважає, що на сьогоднішній день відсутній предмет спору, оскільки строк повернення коштів за розпискою від 19 січня 2016 року не настав. Надання позивачем до позовної заяви роздруківки з сайту «Укрпошта» не підтверджує факт отримання вимоги відповідачем.

Крім того, вважає, що позивач подав позовну заяву з порушенням вимог встановлених ст. 175, 177 ЦПК України, на що суд першої інстанції не звернув уваги та прийняв заяву до розгляду. В позові не було зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача, реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача, номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти, не зазначено у кого зберігаються оригінали документів доданих до позову, а копії документів не завірені належним чином.

Вважає, що подані стороною позивача ксерокопії документів не можуть бути належними доказами, оскільки оформлені з порушенням вимог законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2- адвокат ОСОБА_4, просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 вересня 2018 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що відповідач, у своїй апеляційній скарзі вказує, що не отримував заяву про повернення боргу. З даним твердженням позивач не погоджується, оскільки зазначена обставина підтверджується копіями опису та фіскального чеку від 7 лютого 2018 року. Крім цього, згідно роздруківки пошуку поштових відправлень з офіційного сайту «Укрпошта», поштове відправлення було вручено одержувачу 21 лютого 2018 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_6 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що 19 січня 2016 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 2500 доларів США. На підтвердження одержаних вказаних коштів відповідачем складено розписку /а.с.4/, оригінал якої оглянуто судом.

7 лютого 2018 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_3 вимогу про повернення боргу, проте на час розгляду справи в суді, відповідач свої зобов'язання не виконав, борг позивачу не повернув.

Відповідач отримав вимогу про повернення грошових коштів від позивача, що підтверджується витягом з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта», проте кошти не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 не виконав зобов'язань щодо повернення грошових коштів у строк, встановлений у письмовій вимозі ОСОБА_2 від 6 лютого 2018 року, а тому позивач має право на одержання від позичальника суми боргу в розмірі 2500 доларів США.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Положеннями ст.ст.1046,1047 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ч. 1ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановивши, що між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується розпискою, яка також є доказом передачі коштів, відповідач отримавши вимогу про повернення коштів її не задовольнив, у встановлений ст. 530 ЦК України строк коштів не повернув, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Вимога була направлена та отримана за адресою місця проживання ОСОБА_3, а тому відсутні підстави вважати, що строк виконання зобов'язання не настав.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позовна заява не відповідала вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України не можуть бути підставою скасування оскаржуваного рішення, оскільки оскільки дані щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків відповідача, номерів засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти, повинні зазначатися в разі, якщо такі відомості позивачу відомі.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що додані до позовної заяви ксерокопії документів не можуть бути визнані належними доказами, оскільки оформлені з порушенням вимог законодавства, також не можуть бути прийняті в якості підставі для скасування рішення, оскільки перевірка копій документів на відповідність їх оригіналу може бути здійснена під час розгляду справи, копія розписки судом перевірена та засвідчена підписом судді.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики в іноземній валюті.

Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14).

Рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №308/3824/16-ц).

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції безпідставно не застосував закон, що підлягає застосуванню (ст.533 ЦК України), не визначив суму, що підлягає стягненню у національній валюті.

За таких обставин, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 вересня 2018 року слід змінити, зазначивши суму що підлягає стягненню у національній валюті, з розрахунку курсу долара США станом на день прийняття постанови (27, 76 грн. за 1 долар США).

Резолютивну частину рішення, абзац другий викласти в наступній редакції: «стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 19 січня 2016 року у сумі 2500 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 69400 грн. та судовий збір 704,80 грн.».

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 вересня 2018 року - змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 19 січня 2016 року у сумі 2500 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 69400 грн. та судовий збір 704,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 23 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Махлай

А.М. Стрижеус