Справа №731/604/17
Провадження №2/731/22/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

12 березня 2018 року смт.Варва

Суддя Варвинського районного суду

Чернігівської області ОСОБА_1,

за участю секретаря Коваленка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.м.т. Варва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар України», про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2017 року до суду звернувся позивач з вищевказаним позовом, в якому просив визнати договір фінансового лізингу №3511 від 20.10.2017 року недійсним, стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в розмірі 95 000 грн. та покласти судові витрати на користь відповідача. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 20.10.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 3511. За попередньою домовленістю між сторонами, позивач повинен платити передплату (аванс) за транспортний засіб в сумі 47 500 грн. на рахунок відповідача, після того як позивач сплатив зазначені кошти ним був підписаний договір лізингу та інші документи. Відповідач його запевнив, що без підписання договорів не можлива передача транспортного засобу. Менеджер зазначила, що позивач повинен доплатити ще 47 500 грн. та отримає транспортний засіб того ж дня. Одразу ж після підписання договору, позивач помітив, що в договорі інший транспортний засіб та вартість транспортного засобу значно вища, ніж та, на яку розраховував позивач, на що менеджер компанії повідомив, що це необхідно для перекриття вартості акційного автомобіля. Менеджер компанії запевнив, що позивач отримає свій автомобіль через кілька днів, однак автомобіль в назначений строк доставлений йому не був. Позивач зателефонував до менеджера компанії, запитавши коли йому буде доставлений автомобіль, менеджер сказав, що автомобіль не пройшов передпродажну підготовку і що позивачу потрібно написати заяву на повернення коштів. Позивач написав заяву на розірвання договору та повернення коштів, але на момент звернення до суду відповідач коштів так і не повернув.

Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував (а.с.79).

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет - https://vr.cn.court.gov.ua/sud2504/pres-centr/visas_to_court/12022018, в судове засідання не зявилася, жодних заперечень проти позову, заяв про розгляд справи без її участі, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, робить висновок, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

20 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір Фінансового лізингу № 3511 з Додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є транспортний засіб Hyundai Elantra (а.с.29-37).

Відповідно до п.1.1 Договору, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Специфікації (Додатку № 2 Договору), а саме: марка - Hyundai Elantra.; комплектація/модифікація Сlassic; об'єм/тип двигуна - 1.6; тип КПП - МТ; привід 4х2. Вартість предмета лізингу на момент укладання Договору зазначається у Договорі та в Додатку № 1. Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Незалежно від наявності у продавця предмету лізингу, вказаного Лізингоодержувачем в даному договорі та лише за наявною заявою лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмета лізингу. Умови такої зміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній Додатковій угоді до даного договору. Лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізингу. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умов даного договору. Сторони погодили укласти договір у простій письмовій формі з дотримання всіх його істотних умов. Сторони підтверджують, що обраний предмет лізингу на момент укладання договору відсутній у лізингодавця, який буде набуто лізингодавцем після виконання лізингоодержувачем умов передбачених п. 1.7. та 4.1. даного договору. Відповідно до п. 1.7. договору предмет лізингу передається лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (девяносто) календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору. Відповідно до п. 4.4. Строк передачі лізингоодержувачу в користування предмета лізингу може бути збільшено з причин, незалежних від лізингодавця (включаючи випадки затримки/поставки продавцем/постачальником транспортного засобу), причому лізингодавець бере на себе зобов'язання письмово або в телефонному режимі повідомити лізингоодержувача про причини та приблизні терміни затримки, при цьому лізингоодержувач погоджується про зміну строків передачі предмета лізингу в користування без укладення додаткових угод до даного договору.

Згідно зі статтею 2 договору, вбачається, що даний Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання зобовязань сторонами за даним Договором.

Згідно п. 4.1. договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 (девяносто) календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця таких платежів: комісія за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7. ст. 1 даного Договору.

Статтею 8 Договору визначено вартість предмета лізингу та платежі. Відповідно до п. 8.2. укладаючи даний Договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання Договору, за цим Договором становить 16474,77 доларів США. На дату укладання цього Договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 440 700 гривень з ПДВ.

Згідно п. 9.6 договору кошти які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку - комісія за організацію договору; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - уразі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах укладених у п.9.5 ст. 9 даного договору.

Статтею 10 Договору передбачено порядок сплати лізингових періодичних платежів. Пунктом 10.1. лізинговий періодичний платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових періодичних платежів (Додаток № 3 до Договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки за користування обсягом фінансування в розмірі 20 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно), частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу), комісія за супроводження Договору в розмірі 6 відсотків. Пунктом 10.3. визначено, що на момент укладання даного Договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного Договору, становить 37981доларів США, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, становить 9159,91грн. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. У випадку зміни вартості предмета лізингу на момент його придбання лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати Додаток № 3 до даного договору (графік сплати лізингових періодичних платежів або додаток № 3 до договору).

Відповідно до п. 12.1. ст. 12 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, передбачені п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановлений чинним законодавством лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається.

Відповідно до копій квитанцій, ОСОБА_2 сплатив на розрахункові рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" авансовий внесок по договору фінансового лізингу № 3511 від 20.10.2017 року в сумі 47500,00 грн., та 47500,00 грн. (а.с. 38).

На підставі згадуваних доказів, суд вважає, що між сторонами по справі виникли правовідносини внаслідок укладання договору фінансового лізингу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». суд при вирішенні даної справи застосовує вищевказані норми.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно вимог ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16, який в силу положень ч.1ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначенню ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу суд приходить до висновку, що положення вказаного договору обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а тому є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства.

За встановлених обставин, зважаючи на те, що договір фінансового лізингу №3511 від 20.10.2017 року був укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Єврокар України», та, враховуючи, що спірний договір не був посвідчений нотаріально, внаслідок чого в силу закону є нікчемним, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (договору фінансового лізингу №3511 від 20.10.2017року) та стягнути із ТОВ «Єврокар України» на користь позивача сплачений останнім грошові кошти в розмірі 95 000,00 грн. та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір у сумі 1654,80 грн. за вимогу немайнового (704,80 грн.) та майнового характеру (950 грн.) з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 220, 799, 806 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 4, 5, 12, 19, 141, 247, 280-289 ЦПК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1, 2, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року , суд ,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №3511 від 20 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_3, ІПН-, зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд.9, корпус 57, офіс 57/1, , р/р 9 в АТ « ОСОБА_4 ОСОБА_1 », МФО 380805).

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд.9, корпус 57, офіс 57/1, , р/р 9 в АТ « ОСОБА_4 ОСОБА_1 », МФО 380805 на користь ОСОБА_2, ІПН-, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 сплачені кошти у розмірі 95000 (девяносто пять тисяч) гривень 00 копійок за договором фінансового лізингу №3511 від 20 жовтня 2017 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь держави 1654 (одну тисячу шістсот пятдесят чотири) гривні 80 копійок судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернігівської області через Варвинський районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.І.Савенко