Справа № 139/783/15-ц
Провадження № 22-ц/772/558/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 рокуСправа № 139/783/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів: Панасюка О. С., Зайцева А. Ю.

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ПАТ КБ «Приватбанк»

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області в складі судді Тучинської Н.В. від 10 січня 2018 року, постановлене в смт Муровані Курилівці о 15 год. 17 хв., повний текст складено 16 січня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

14.09.2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № VIUWGA від 02 червня 2008 року, яка склалася станом на 03.08.2015 року, в розмірі 18 630, 28 доларів США, що еквівалентно 393 4711 грн. 51 коп. та яка складається з: 15 844,88 долара США - заборгованість за кредитом, 1 379,45 долара США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 323, 23 долара США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 184,29 долара США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 11,84 доларів США - штраф (фіксована частина), 886,59 доларів США - штраф (процентна складова).

Позов мотивовано тим, що відповідач на підставі договору отримав кредитні кошти на споживчі цілі та зобов'язався повертати їх щомісячними платежами, сплачуючи проценти за користування грошима та комісію, однак в порушення умов договору відповідач з березня 2015 року перестав належним чином виконувати обов'язок по поверненню кредитних коштів та станом на 03.08.2015 року утворилася наступна заборгованість: 153, 14 доларів США по тілу кредиту, 1 189, 64 долари США по процентах, 323, 23 долари США за комісією, 184, 29 доларів США за пенею. В зв'язку з цим позивач просив достроково стягнути всю суму за кредитом, а також штраф: 11, 84 долари США (фіксована частина) та 886, 59 доларів США (процентна складова).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2018 року позов задоволено частково та ухвалено:

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму простроченої станом на 03 серпня 2015 року заборгованості по кредиту № VIUWGA від 02 червня 2008 року в розмірі 1 332 долара 60 центів США, в тому числі: 153,14 долара США - простроченого тіла кредиту, 1 179,46 долара США - прострочених процентів, що станом на 10 січня 2018 року еквівалентно 37 583 гривням 64 копійкам, а також пеню в сумі 4 072 гривні 27 копійок, а всього 41 655 (сорок одну тисячу шістсот п'ятдесят п'ять) гривень 91 копійку.

В решті позову відмовлено у зв'язку з його безпідставністю.

Вирішено питання судових витрат: стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в сумі 1 255 гривень 35 копійок; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати в сумі 26 940 гривень 31 копійка.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не звертався в досудовому порядку до відповідача з вимогою про дострокове стягнення всієї суми за кредитним договором, то стягненню підлягає лише сума простроченої заборгованості. Відмовляючи в стягненні штрафу, суд послався на те, що і штраф, і пеня передбачені за одне й те саме порушення, а тому стягненню підлягає лише пеня за порушення строків повернення кредитних коштів. Відмовляючи в стягненні комісії, суд послався на те. що договір, укладений між позивачем та відповідачем, відноситься до споживчих договорів і тому банк не вправі вимагати кошти за обслуговування цього кредиту.

З таким рішенням суду не погодився позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить оскаржуване рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд невірно застосував норми матеріального права, не взяв до уваги умови укладеного між сторонами кредитного договору, яким передбачено можливість дострокової вимоги за кредитом в разі порушення термінів повернення коштів. Безпідставно суд відмовив і в стягненні комісії, яка передбачена за резервування коштів, а також штрафу. Невірним є розподіл судових витрат, так як витрати позивача на правову допомогу не доведені належними доказами.

Не погодився з рішенням суду першої інстанції і відповідач ОСОБА_3, представник відповідача адвокат ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що хоча суд стягнув виключно прострочену заборгованість за кредитом, однак не врахував той факт, що на момент ухвалення рішення така заборгованість відсутня, оскільки до позивача з 06.09.2016 року перейшло право власності на квартиру, якою було забезпечено кредитні відносини, а тому та незначна заборгованість яка була станом на 03.08.2015 року: 153, 14 долара США по тілу кредиту та 1 179, 46 доларів США по процентах за користування кредитом, повністю погашена.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з п. 8 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Тому справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено та не оспорюється учасниками справи наступне:

-02 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VIUWGA від (т. 1, а.с. 9-11), за умовами якого відповідач отримав на споживчі цілі 20 540,56 доларів США, з яких: 16 000 доларів США - на споживчі цілі, 480 доларів США - на сплату винагороди та надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, 113,36 доларів США - страхування майна, 80,00 доларів США - особисте страхування, а також у розмірі 3 867,20 доларів США - сплата страхових платежів. За користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строк повернення кредиту до 02 червня 2028 року. Повернення коштів має відбуватися з 5 по 10 число кожного місяця платежами в розмірі 274, 70 доларів США (п. 1.1. Договору).

Позивач перерахував ОСОБА_3 згідно умов кредитного договору № VIUWGA грошові кошти в сумі 16 000 доларів США (ордер-розпорядження від 02 червня 2008 року, копія на а.с.16, т.1).

Визнається сторонами, доведено розрахунком заборгованості (т. 1, а.с. 4-7), висновком судово-економічної експертизи № 215/16-21 від 24 листопада 2016 року (т. 1, а.с. 132-151), висновком додаткової судово-економічної експертизи № 1491/17-21 від 30 жовтня 2017 року (т. 2, а.с. 3-17), що до березня 2015 року ОСОБА_3 належним чином виконував своє зобов'язання за кредитним договором і сплатив відповідно до умов договору загалом 22470 доларів 50 центів США. З 11 березня 2015 року ОСОБА_3 своє зобов'язання за кредитним договором № VIUWGA від 02 червня 2008 року не виконує, та станом на 03 серпня 2015 року прострочена заборгованість по тілу кредиту становить 153,14 долара США, по процентах - 1 179,46 долара США.

Відповідно до п. 1.3 Договору, забезпеченням виконання ОСОБА_3 зобов'язань за Договором виступає іпотека квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 168-171).

Як закріплено в ч. 1 ст. 1054, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов'язковою для сторін та є критерієм належності виконання.

Суд першої інстанції вірно визначився, що правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем, регулюються, окрім як нормами Цивільного кодексу України, ще й нормами закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в умовах договору зазначена ціль використання коштів: споживчі цілі (п. 1.1 Договору), тому доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» щодо того що суд повинен був застосовувати виключно норми що регулюють кредитні правовідносини, - є необґрунтованими.

Разом з тим, відмовляючи в достроковому стягненні заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції допустився помилки.

В пункті 1.1.2 Договору сторони передбачили, що у разі порушення термінів оплати, передбачених в п. 1.1.1 ( в тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені ( в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Сторони не оспорюють і доведено наявними в справі розрахунком та висновком додаткової судово-економічної експертизи № 1491/17-21 від 30 жовтня 2017 року (т. 2, а.с. 3-17), що останній черговий платіж в повному розмірі було здійснено відповідачем в лютому 2015 року, в подальшому будь-яких платежів він не здійснював. Черговий платіж мав бути здійснений не пізніше 10 числа кожного місяця (пункт 1.1.Договору). Отже, перше прострочення чергового платежу відбулося в березні 2015 року, тобто починаючи з 11 березня 2015 року та 120 днем від цієї дати є 8 липня 2015 року. Враховуючи положення п. 1.1.2 Договору, строком повернення кредиту слід вважати останній день липня 2015 року, тобто 31 липня 2015 року. Відповідач не здійснив повернення кредиту в зазначений термін. Банк звернувся до суду 14.09.2015 року, про що свідчить відбиток штампу реєстрації вхідної кореспонденції суду ( а.с. 2, т.1), тобто по закінченню строку для повернення кредиту, встановленого договором в разі порушення умов повернення коштів.

Суд першої інстанції, посилаючись на абз. 6 ч.10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду, тобто в редакції Закону України № 3795-VI від 22.09.2011 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», не звернув уваги на те, що в розділі «Прикінцеві положення» цього закону зазначено, що « 2. Дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності», тобто застосував невірну норму матеріального права.

Натомість до застосування підлягав Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення договору та в якій абзац 6 частини 10 статті 11 був такого змісту: «Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого

кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.» (URL: http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/1023-12/ed20060113).

Суд зазначивши що позивач не дотримався досудового порядку врегулювання спору, помилково вважав що у банку не було підстав для звернення до суду: закон не містив та не містить заборони звернутися до суду за захистом свого порушеного права без дотримання досудового порядку врегулювання спору.

Окрім того, слід зазначити, що відповідач не лише в строк, передбачений Договором не повернув отримані кошти, але й не зробив цього до сьогодні, не здійснив жодного платежу в рахунок погашення заборгованості, достовірно знаючи про вимогу позивача достроково повернути отримані кошти з моменту отримання копії позову з додатками до нього (розписка від 17.09.2015 року на а.с. 32, т.1).

Таким чином, позов про дострокове стягнення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № VIUWGA від 02 червня 2008 року, яка склалася станом на 03.08.2015 року, в розмірі 15 844,88 долара США , - підлягає до задоволення.

Статтею 536 та частиною 1 статті 1054, статтею 1056-1 ЦК України, передбачено, що за користування чужими грошовими коштами позичальник має сплачувати відсотки.

Пунктом 1.1. Договору сторони визначили, що за користування кредитом Банк нараховує позичальнику відсотки у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за Кредитом за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом. Відсотки нараховуються щомісяця за період з першої дати попереднього періоду сплати по дату, що передує першій даті поточного періоду сплати (включно). Дата погашення кредиту у розрахунок не включається, а повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня погашення кредиту в повному обсязі (п. 3.3 Договору).

Розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с. 4-7, т.1), висновком додаткової судово-економічної експертизи від 30.10.2017 року № 1491/17-21 (а.с.3-17, т.2) доведено, що заборгованість за процентами станом на 03.08.2015 року становить 1 379, 06 долара США, які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимоги про стягнення комісії слід зазначити наступне:

Відмовляючи в стягненні комісії, суд першої інстанції помилково вважав її винагородою за обслуговування кредиту та не з'ясував за що саме передбачено сплату такої винагороди.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За змістом п.1.1. Договору позичальник сплачує винагороду за резервування коштів в розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих коштів (надалі - Комісія). Резервуванню ресурсів присвячено розділ 4 Договору.

Під час укладення Договору було визначено загальну вартість кредиту (додаток № 1 до Договору - а.с. 12 на звороті, т.1), з яким позичальник був ознайомлений, про що свідчить його підпис, та сплата винагороди в розмірі 4,08 % за резервування коштів була включена в сукупну вартість кредиту та з її урахуванням визначено реальну відсоткову ставку за договором, до березня 2015 року ОСОБА_3 сплачував цю винагороду.

Отже, сума винагороди (комісії) була обумовлена умовами договору, включена до сукупної вартості кредиту, відома позичальнику та він з нею погодився.

Таким чином, висновок суду про те, що нарахування та сплата комісії є незаконним та суперечить п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, - є невірним.

Помилково суд послався на Правову позицію ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-1746 цс 16, яка стосувалася саме порушення п. 3.6 вищезгаданих Правил та в якій було зазначено, що «встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Тобто правова позиція стосується випадку, коли до відома споживача не було доведено за що саме він сплачує комісію, тоді як в справі що розглядається, як уже зазначалося вище, в договорі чітко закріплено що комісія сплачується за резервування коштів і входить до реальної відсоткової ставки за договором.

Стосовно вимоги про стягнення штрафу та пені, слід зазначити наступне:

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 1.4 кредитного Договору визначено, що у разі порушення позичальником зобов'язання з погашення кредиту він сплачує Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (т. 1, а.с. 9).

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Пунктом 5.3 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення Позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором більше, ніж на 30 днів (250 гривень + 5 % від суми позову).

Отже, в Договорі що є предметом розгляду даної справи за порушення зобов'язання по поверненню кредиту передбачено як сплата позичальником і пені, і штрафів.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, на яку вірно послався суд першої інстанції, відмовляючи в стягненні штрафів та в цій частині судове рішення є вірним і підлягає залишенню без змін.

Дійшовши висновку про підставність вимог про стягнення пені, суд першої інстанції помилився у визначенні її розміру, який підлягає до стягнення з ОСОБА_3: суд першої інстанції, пославшись на Висновок додаткової судово-економічної експертизи № 1491/17-21 від 30 жовтня 2017 року (т. 2, а.с. 3-17), зазначив що цим висновком встановлено наступний розмір пені станом на 03.08.2015 року: - 14,92 долара США за прострочку погашення тіла кредиту з 11.02.2015 до 03.08.2015; - 183,23 долара США за прострочку погашення відсотків. Крім того, експертом по виписках було встановлено, що за період з 11.02.2015 до 03.08.2015 на погашення пені було зараховано 53,76 долара США. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що до стягнення із ОСОБА_3 належить 144,39 долара США (14,92 + 183,23 - 53,76 = 144,39).

Однак таке твердження суду є невірним та не ґрунтується на обставинах і матеріалах справи.

Висновком додаткової судово-економічної експертизи № 1491/17-21 від 30 жовтня 2017 року (а.с. 3-17, т. 2), встановлено, що за період з 11.02.2015 року по 03.08.2015 року ( в межах заявлених позовних вимог) нараховано 246,41 доларів США пені, за цей період на погашення пені було зараховано 53, 76 долара США, тому залишок непогашеної пені станом на 03.08.2017 року становить 192, 65 долара США. З урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти за 100 доларів США - 2112,6666 грн., пеня станом на 03.08.2015 року складає 4 070, 05 грн. (192,65 долара США * 2112,6666грн./100).

Однак позивач висував вимогу про стягнення пені в розмірі 184, 29 долара США, що еквівалентно 3 893, 43 грн., тому до стягнення, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, підлягає пеня в сумі 3 893, 43 грн..

Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення і з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за кредитним договором, яка склалася станом на 03.08.2015 року, а саме:

-15 844, 88 доларів США по тілу кредиту, що еквівалентно 334 749, 48 грн.;

-1 379, 06 долара США по процентах за користування кредитом, що еквівалентно 29 134, 94 грн;

-323,23 доларів США по комісії, що еквівалентно 6 828, 77 грн.;

-3 893, 43 грн. по пені.,

а всього підлягає стягненню 374 606, 62 грн..

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що до ПАТ КБ «ПриватБанк» перейшло право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки та забезпечувала виконання умов кредитного договору, слід зазначити наступне: в ході апеляційного розгляду було встановлено та не заперечується сторонами, що Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 07.02.2018 року, яке набрало законної сили 10.03.2018 року, було визнано протиправним та скасовано рішення нотаріуса, за яким за ПАТ КБ «ПриватБанк» було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 191 - 201, т.2). Отже на даний час заборгованість по кредиту не погашена, предмет іпотеки, яким забезпечено виконання кредитного договору, перебуває у власності іпотекодавця та на нього не звернуто стягнення, а тому це не впливає на визначення суми заборгованості за кредитним договором. Не є підставними і доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те що він, взявши в банку 16 000 доларів, вже сплатив 24 000 доларів США, так як по-перше, ним було отримано 20 540,56 доларів США, а по-друге, кошти були отримані ОСОБА_3 за умови сплати процентів за їх користування , йому було доведено до відома сукупну вартість кредиту, а тому таке посилання є інформативним, однак не свідчить про неправомірність вимог позивача.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від10.01.2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту, процентів за його користування, комісії та пені скасувати та постановити нове, оскільки суд неповно з'ясував обставини справи, допустився помилки при застосуванні норм матеріального права, невірно витлумачивши закон та застосувавши закон, який не підлягав застосуванню. В частині ж відмови в задоволенні позову про стягнення штрафів рішення суду першої інстанції є вірним та обґрунтованим, а доводи апеляційних скарг його не спростовують .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд приходить до наступних висновків:

Позивачем було заявлено до стягнення 393 471,51 грн, до задоволення підлягає 374 606,62 грн, що становить 95,21 % ( 374 606,62 * 100 / 393 471,51). Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 95,21 % понесених ним судових витрат, а з позивача на користь відповідача відповідно 4,79 % понесених ним судових витрат.

Позивач поніс наступні документально підтверджені витрати: судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5 902, 07 грн. (а.с. 1, т.1), 5 952 гривні на оплату додаткової експертизи (т. 2, а.с. 18), 8 853, 11 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 111, т.2), а всього 20 707, 18 грн. Таким чином, стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає 19 715, 31 грн. (20 707, 18 * 95,21%).

Відповідач ОСОБА_3 поніс наступні судові витрати:

15 387,20 грн. витрат на правову допомогу, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 23 вересня 2015 року ( а.с. 43-45, т.1), квитанцією від 23 вересня 2015 року на суму 10 000 грн. (а.с. 176, т.1), квитанцією від 19 грудня 2016 року на суму 27,20 грн. (а.с. 177, т.1), квитанціями від 19 січня 2017 року на суму 1960 грн. (а.с. 213-214, т.1), додатковою угодою № 2 від 09 січня 2018 року ( а.с. 29, т.2), договором про надання правової допомоги від 09 січня 2018 року (а.с. 30-32, т.2), квитанцією від 10 січня 2018 року на суму 3 400 грн. (а.с. 81, т.2), актами приймання-передачі наданих послуг (а.с. 82, 86 т.2), розрахунками витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 84, 85 т.2) вбачається, що відповідач ОСОБА_3 поніс витрати на правову допомогу на загальну суму (10027,20 + 1920 + 3400 = 15347,20).

Крім того, ОСОБА_3 оплатив послуги експерта за проведення судово-економічної експертизи № 215/16-21 від 24.11.2016 в сумі 14 784 гривні (рахунок - а.с. 152, квитанція - а.с. 215, т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20.02.2018 року (а.с. 151, т.2 ОСОБА_3 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 8 853,11 грн. до ухвалення судового рішення апеляційним судом. В зв'язку з цим з ОСОБА_3 слід стягнути на користь держави 8 853,11 грн. судового збору.

Таким чином, позивач поніс судові витрати на загальну суму 39 024 грн. 31 коп. та з позивача на користь відповідача ОСОБА_3, з урахуванням розміру позовних вимог, у задоволенні яких йому було відмовлено, підлягає до стягнення 1 869, 26 грн. (39 024,31*4,79%).

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

Постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту, процентів за його користування, комісії та пені скасувати та постановити нове:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за Кредитним договором № VIUWGA від 02 червня 2008 року, яка склалася станом на 03.08.2015 року та яка складається з:

-15 844, 88 (п'ятнадцять тисяч вісімсот сорок чотири долари 88 центів) доларів США тіла кредиту;

-1 379, 06 (одну тисячу триста сімдесят дев'ять доларів 06 центів) доларів США процентів за користування кредитом;

-323,23 (триста двадцять три долари 23 центи) доларів США комісії;

-3 893, 43 грн. (три тисячі вісімсот дев'яносто три гривні 43 коп.) пені за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 11,84 доларів США штрафу (фіксована частина) та 886,59 доларів США штрафу (процентна складова), - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави 8 853,11 грн. (вісім тисяч вісімсот п'ятдесят три гривні 11 к.) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () 19 715, 31 грн. (дев'ятнадцять тисяч сімсот п'ятнадцять гривень 31 к.) понесених судових витрат.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1 869, 26 грн. (одну тисячу вісімсот шістдесят дев'ять гривень 26 к.) понесених ним судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис О. С. Панасюк

підпис А. Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом

головуючий суддя: Т. М. Шемета