АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року

м. Київ

справа №761/21293/17

провадження №22-ц/796/2073/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне агентство резерву України

треті особи: Державна організація "Комбінат "Рекорд", Профспілка працівників системи держрезерву України

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року у складі судді Рибака М.А.,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеним позовом, в якому просив поновити його на посаді директора Державної організації Комбінат "Рекорд" Державного агентства резерву України, стягнути з відповідача найого користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 95000 гривень, стягнути на його користь шляхом одноразового платежу суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 9500 гривень та відшкодувати за рахунок Державного агентства резерву України судові витрати.

У мотивування вимог зазначав, що з 27 вересня 2012 року працював на посаді директора ДО "Комбінат "Рекорд" Державного агентства резерву України на підставі контракту № 50/12, укладеного з цією організацією строком на 5 років.

10 вересня 2015 року його було звільнено відповідно до Наказу Державного агентства резерву України № 100-К від 10 вересня 2015 року. Вважав, що підстави звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки за час його роботи значно підвищилися показники діяльності ДО "Комбінат "Рекорд". Крім того, позивач вказував на необґрунтованість службових записок, зазначених в наказі № 100-К від 10 вересня 2015 року, як підставу звільнення за невиконання плану на 2015 рік, тоді як про невиконання плану можна стверджувати лише після закінчення року.Разом з тим, станом на час свого звільнення позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності. Вважаючи своє звільнення незаконним, просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Зазначає, що згідно частини першої статті 233 КЗпП України він міг звернутися до суду з заявою про вирішення питання щодо звільнення у місячний строк та, посилаючись на статтю 234 КЗпП України, вказував, що ним було надано суду докази поважності причин пропуску строку на звернення до суду з позовною заявою. Разом з тим, виходячи зі змісту статті 233 КЗпП України, вважав, що має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 вказує, що 10 вересня 2015 року його було звільнено згідно Наказу Державного агентства резерву України № 100-К, а з позовом про захист своїх прав до суду він звернувся в червні 2017 року, оскільки в період з вересня 2015 року по травень 2017 року не міг скористатися цим правом через хворобу матері, адже постійні процедури, приймання ліків, стаціонарне лікування, проведення операції вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та побуту, що потребувало дуже багато часу.Однак, вказані обставини, на думку позивача, залишилися поза увагою суду, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIIIвід 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIIАпеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_2, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано суду беззаперечних доказів пропуску строку для звернення до суду із позовом з поважних причин, а тому у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із пропуском такого строку.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено та не заперечується сторонами, що 26 вересня 2012 року ОСОБА_1 було призначено з 27 вересня 2012 року на посаду директора державної організації Комбінат "Рекорд" на умовах укладеного контракту № 50/12 від 26 вересня 2012 року (а.с. 16-21).

Наказом Державного агентства резерву України № 100-К від 10 вересня 2015 року позивача звільнено з роботи з 11 вересня 2015 року відповідно до п. 5.3 контракту за систематичне невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього контрактом (а.с. 23).

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі і матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Виходячи з аналізу цієї норми, можна дійти висновку, що контракт є формою трудового договору, яка за виключенням особливих умов, встановлених угодою сторін контракту, являє собою документ, що регулює ті самі трудові правовідносини. Тобто контракт дозволяє сторонам урегулювати певні моменти іншим чином, ніж це передбачено КЗпП України при укладанні звичайного трудового договору.

Згідно із частиною другою статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Частина 4 ст. 65 ГК України наголошує, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Процедура укладання, припинення, розірвання трудових контрактів з керівниками підприємств, що знаходяться в державній власності, регулюються Постановою КМУ «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, яке знаходиться у державній власності» від 19 березня 2005 року № 203, якою затверджено Положення про укладання контракту.

Згідно пункту 9 Положення про укладення контракту з керівником підприємства, яке знаходиться у державній власності при найманні на роботу, передбачаються строки його дії, вимоги до збереження державного майна, права, обов'язки та відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці (виконання робіт), умови розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання прийнятих на себе зобов'язань, з урахуванням галузевих особливостей та фінансового стану підприємства, включаючи обов'язкове підвищення кваліфікації або перепідготовку протягом терміну дії контракту (але не рідше одного разу на п'ять років).

Відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

З цього приводу в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

За умовами п. 5.3 контракту, укладеного між позивачем та відповідачем, керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи органу управління майном до закінчення терміну його дії, зокрема, за поданням службових осіб органів пожежної охорони МНС у разі систематичних порушень вимог чинного законодавства з питань відомчої воєнізованої та пожежної безпеки, а також одноразового грубого порушення керівником законодавства чи зобов'язань, передбачених контрактом, в результаті чого для організації настали значні негативні наслідки.

Підставою для звільнення позивача в наказі № 100-К є службові записки відділу фінансування та формування бюджету від 21 серпня 2015 року № 0.40/187, головного спеціаліста відомчої воєнізованої охорони та протипожежної безпеки від 21 серпня 2015 року № 0.90/40, лист Житомирської обласної державної адміністрації щодо погодження звільнення ОСОБА_1 від 31 серпня 2015 року № 30/542-к.

Відповідно до службової записки № 0.40/187 від 21 серпня 2015 року, заступником начальника відділу фінансування та формування бюджету ОСОБА_3 було проінформовано Голову Держрезерву про те, що ДО "Комбінат "Рекорд" не виконано план надходжень від плати за послуги, що надаються бюджетними установами згідно із законодавством за 1 півріччя 2015 року (а.с. 31).

Виходячи зі змісту службової записки № 0.90/40 від 21 серпня 2015 року, головним спеціалістом відомчої воєнізованої охорони та протипожежної безпеки ОСОБА_4 було повідомлено Голову Держрезерву про виявлені порушення за результатами перевірки ДСНС України, зокрема, ДО "Комбінат "Рекорд". (а.с. 140)

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, 27 травня 2015 року Житомирським міським відділом Управління ДСНС України у Житомирській області було винесено припис № 94 директору ДО "Комбінат "Рекорд" ОСОБА_1 про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, яким було встановлено ряд порушень законодавства у сфері пожежної безпеки та зобов'язано їх усунути в термін до 01 серпня 2015 року (а.с. 47-51). Згідно із актом перевірки додержання вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, контролю за діяльністю служб від 03 серпня 2015 року № 131, складеним Житомирським міським відділом Управління ДСНС України у Житомирській області, були виявлені порушення вимог законодавства у сфері пожежної безпеки (а.с. 52-53).

У постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (61-787св17) Верховний Суд зазначив ,що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулось без порушення законодавства про працю.

В поданих відповідачем документах відсутні подання службових осіб органів пожежної охорони МНС України з приводу систематичних порушень вимог чинного законодавства з питань відомчої воєнізованої та пожежної безпеки.

Припис та акт перевірки не слугують підтвердженням саме систематичності порушень з боку директораДО "Комбінат "Рекорд" вимог чинного законодавства з питань відомчої воєнізованої та пожежної безпеки.

Службова записка № 0.90/40 від 21 серпня 2015 року, яка визначена підставою звільнення позивача, за свої смисловим навантаженням не встановлює наявності вини саме ОСОБА_1 у вчиненні таких порушень.

До того ж, жодним документом відповідач не підтвердив здійснення позивачем одноразового грубого порушення законодавства чи зобов'язань, передбачених контрактом, в результаті чого для організації настали значні негативні наслідки, оскільки службова записка окремого фахівця не є таким підтвердженням, адже не містить необхідних висновків або доказів настання саме значних негативних наслідків для організації.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що позивача було звільнено з роботи без відповідних правових підстав, позовні вимоги в частині поновлення на роботі є обґрунтованими.

Окрім того, одним з посилань апелянта на незаконність звільнення з роботи було його перебування в цей час на лікарняному. Це підтверджується наявною в матеріалах справи копією листка непрацездатності (а.с. 123).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

З цього приводу Верховний Суд України в постановах від 26 грудня 2012 року в справі № 6-156цс12 та від 23 січня 2013 року у справі за № 6-127цс12висловив правову позицію, згідно якої зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення п.п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється.

Ухвалюючи рішення, аналогічного висновку дійшов і суд першої інстанції.

Крім того, як убачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 був ознайомлений із наказом про своє звільнення 11 вересня 2015 року, про що свідчить рукописний текст з його підписом про ознайомлення зі змістом даного документа (а.с. 54). Саме з цієї дати і обчислюється строк для звернення до суду із позовом.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-103цс17.

Згідно статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

В пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом. Однак право доступу до суду не є абсолютним: воно може підлягати обмеженням, застосування яких допускається в порядку презумпції, оскільки таке право, з огляду на сам його характер, потребує державного регулювання. Право на доступ до суду, за деяких обставин, може бути предметом правомірних обмежень, такими, зокрема, є встановлені законом обмежені терміни позовної давності(справа Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Так, матеріалами справи доведено, що позивач, ознайомившись з наказом про звільнення 11 вересня 2015 року, до суду за захистом своїх порушених прав звернувся 20 червня 2017 року. Разом із позовною заявою ОСОБА_1 було подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Підставою поважності причин пропуску строку на звернення зазначено догляд за хворою матір'ю, на підтвердження чого позивачем були подані медичні документи стосовно її хвороби.

Після дослідження та вивчення судом вказаних документів, встановлено, що лікування ОСОБА_5 розпочалось в січні 2016 року, тобто через чотири місяці після ознайомлення позивача з наказом про звільнення з роботи та не носило безперервний характер. Документи, надані позивачем, обґрунтовують лише ті обставини, які настали після закінчення строку на звернення до суду з позовною заявою.

Разом з тим, термін, який охоплює момент, коли ОСОБА_1 дізнався про своє звільнення та до моменту, коли мати позивача розпочала лікування, апелянтом необґрунтований.

Оскільки позивачем не надано жодних доказів в підтвердження неможливості звернення до суду в період з вересня 2015 року по січень 2016 року, це дає підстави суду вважати, що ОСОБА_1 мав змогу звернутися з позовом про захист порушених прав або безпосередньо до суду, або за допомогою засобів поштового зв'язку.

Решта вимог позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди також не підлягає задоволенню, оскільки є похідними від основної вимоги, адже не залежно від підстав відмови в позові про поновлення на роботі (по суті вимог чи за пропуском строку звернення до суду), право позивача не відновлено, а, отже, й підстав для задоволення інших вимог, як похідних, немає.

Стосовно посилання апелянтом на статтю 233 КЗпП України, яка вказує на те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, слід зазначити, що в КЗпП України міститься стаття 238, якою встановлено, що орган, який розглядає трудовий спір у питаннях про грошові вимоги, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. З аналізу вказаних статей вбачається, що частина друга статті 233 КЗпП України встановлює відсутність позовної давності для всіх трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, пов'язані з оплатою праці, за винятком двох випадків, зазначених у статті 238 КЗпП України. З огляду на таке, колегія суддів доходить висновку про те, що посилання ОСОБА_1 є безпідставним у зв'язку з тим, що однією з позовних вимог ним було зазначено, зокрема, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не є тотожним із поняттям стягнення заробітної плати, яке визначено цією статтею.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Виходячи з того, що доводи , викладені в апеляційній скарзі, стосуються виключно частини судового рішення щодо встановлення поважності причин пропуску строку на звернення до суду за захистом порушених прав, а позивачем не було надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів поважності причин пропуску такого строку, а також, враховуючи те, що апеляційна скарга не містить інших доводів, які б не були досліджені та враховані судом першої інстанції або таких, які б спростовували законність та обґрунтованість ухваленого рішення, судом правильно відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском без поважних причин строку на звернення до суду.

Окрім того, слід зазначити, що дія контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Держаним агентством резерву України припинилася 26 вересня 2017 року.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 13 березня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай