Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 715/2587/15-ц

провадження № 61-11146св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 (відповідач за зустрічним позовом),

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_9 (позивач за зустрічним позовом), Йорданештська сільська рада, ОСОБА_6 (позивач-відповідач за зустрічним позовом), ОСОБА_7 (відповідач за зустрічним позовом),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_9, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 травня 2016 року у складі судді Маковійчук Ю. В. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів Чупікової В. В., Яремка В. В., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_9, Йорданештської сільської ради Глибоцького району про визнання права власності на спадкове майно за заповітом - на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 154 055 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_10 Після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, згідно якого все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом має право заповів ОСОБА_4 До складу спадкового майна входить зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Він є єдиним спадкоємцем за заповітом та своєчасно прийняв спадщину, однак на даний час оформити свої права на нерухоме майно він не має можливості через те, що за життя спадкодавець не оформив правовстановлюючих документів на нього.

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_11 про визнання права власності на спадкове майно за законом після смерті батька ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме на 7/24 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1.

Зазначав, що спірне господарство відноситься до колгоспного двору.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_13 Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частки житлового будинку за указаною адресою. Спадкоємцями, які прийняли спадщину були ОСОБА_10 та ОСОБА_12

Вказує, що він та його сестра ОСОБА_7 є спадкоємцеми ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, після його смерті відкрилася спадщина за заповітом.

Вказує, що його батькові належало право на обов'язкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_10, як особі з інвалідністю 2 групи і його частка складає 1/18 від спадкового майна.

Вважає, що йому як спадкоємцю за законом після смерті ОСОБА_12 належить право власності на 7/24 частки домоволодіння, з яких 6/24 частки після смерті ОСОБА_13, та 1/24 частки після смерті ОСОБА_10

У березні 2016 року ОСОБА_9 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів записів про його реєстрацію в особовому рахунку № 746 на 1983-1985 роки, про встановлення факту належності правовстановлюючих документів записів про його реєстрацію в особовому рахунку № 720 на 1986-1990 роки та про визнання за ним права власності на 1/3 ідеальну частку у майні колишнього колгоспного двору по АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відносився до категорії колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_10

Вказує, що він з 1983 року по 01 січня 1989 року був членом вказаного двору і йому належить1/3 частка домогосподарства. З 01 січня 1989 року він вийшов з колгоспного двору, та виділився на додатковий особовий рахунок в межах цього колгоспного двору та розпочав будівництво житлового будинку.

Також зазначає, що з 1983 року розпочав їздити на заробітки в Тюменську область та надавав кошти на ведення господарства у дворі, приймав участь своєю працею у веденні колгоспного двору.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 52,2 кв. м, житловою площею 22,2 кв. м, тераси літ.«А1», ґанку «а», ґанку «б», ґанку «в», сараїв літ. «Б», «Г», «Д», «Е», літньої кухні літ. «В», убиральні «Є», колодязю № 1, огорожі № 2, № 5, № 10, хвіртки № 3, № 4, № 6, № 8, воріт № 7, № 9, вимощення № І, всього загальною вартістю 154 055 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_9 та ОСОБА_6 відмовлено.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_9 подав до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_9

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неналежним чином досліджено докази по справі, зокрема, особовий рахунок № 796 за 1983-1985 р.р. відповідно до якого ОСОБА_9 періодично проживав зі своїми батьками у спірному домоволодінні та був членом колгоспного двору.

Зазначає, що висновок суду про прийняття спадщини ОСОБА_10 після смерті його дружини ОСОБА_13, зроблено на підставі доказів отриманих з порушенням порядку передбаченого статтею 59 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення судових рішень).

Крім того, з доданих до позову заповіту, свідоцтва про шлюб прізвище заповідача та його дружини зазначено «ОСОБА_10», в той час, як в копії погосподарської книги особового рахунку НОМЕР_1 та в акті відведення земельної ділянки прізвища членів колгоспного двору зазначені «ОСОБА_10».

Оскільки до подачі ОСОБА_4 первісного позову по даній справі на його частку у майні ніхто не претендував вважає, що не пропустив позовну давність.

Вважає, суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні позовних вимог, щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 715/2587/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4, як спадкоємець за заповітом, звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на майно, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 вересня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд виходив з того, що ОСОБА_12 відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13, а також із того, що після смерті ОСОБА_10 спадкування здійснюється за заповітом.

Колегія погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 02 березня 1973 року № 3 розмір частки колишнього колгоспного двору в спільному майні , яке належить дворові і збереглося після його перетворення в господарство робітників, встановлюється згідно зі статтею 123 ЦК УРСР. Тому при поділі майна, яке є спільною сумісною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору.

Суд установив, що спірним є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а саме, житловий будинок літ. «А», тераса літ. «А1», ганок «а», сараї літ. «Б, Г, Д, Е», ганок «б», літня кухня літ. «В», ганок «в», убиральня «Є», колодязь № 1, огорожа № 2, 5, 10, хвіртка № 3, 4, 6, 8, ворота № 7, 9, вимощення № І на АДРЕСА_1.

У 1972 році ОСОБА_10 збудував зазначений житловий будинок, що підтверджується справою № 299 відведення в натурі земельної ділянки і погодження проектної документації на будівництво житлового будинку.

Згідно із довідкою сільського голови та копій особових рахунків вказане господарство відносилося до категорії колгоспного двору.

Також суд установив, що указаний колгоспний двір перетворився з 27 липня 1987 року у господарство робітників, оскільки ОСОБА_13 з 27 липня 1987 року досягла пенсійного віку, в той час як ОСОБА_10 працював монтером шляхів у Львівській залізниці.

ОСОБА_13 та ОСОБА_10 були подружжям. Після смерті дружини, ІНФОРМАЦІЯ_3, спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 який заповів все своє майно ОСОБА_4 і останній у встановленому законом порядку звернувся із заявою про прийняття спадщин, але постановою нотаріуса йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, через відсутність правовстановлюючих документів на будинок.

Тобто, спадкування здійснюється за заповітом, в той час як ОСОБА_9 права на обов'язкову частку у спадщині немає.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_9

Аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним ОСОБА_9 у апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2016 року без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, в інтересах якого діє ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат