АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2584/17 22-ц/774/319/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа 212/2584/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді доповідача: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар Євтодій К.С.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 вересня 2017 року, ухваленого суддею Колочко О.В. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складений 22 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2(далі - ФОП ОСОБА_2Б.) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що між ним та відповідачем 26 листопада 2016 року було укладено безстроковий трудовий договір, за яким він був зобовязаний виконувати посадові обовязки охоронника, дотримуватися правил з охорони праці, а відповідач зобовязався оплачувати працю працівника в розмірі 1450,00 грн., але не нижче мінімальної заробітної плати на місяць. Посадові обовязки він виконував у мінімаркеті «Промінь» по вулиці Кармелюка, 4 в м. Кривий Ріг при змінній праці.

07 січня 2017 року його було не допущено до виконання посадових обовязків без розяснення будь-яких причин цього.

Вважаючи, що трудовий договір з ним є чинним та враховуючи, що за період січень-червень 2017 року заробітна плата йому не виплачувалася, позивач, збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 18133,00 грн.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених ним позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого у справі рішення. Вказав на те, що при вирішенні спору суд не дослідив того, що заява про звільнення за власним бажанням подана без дати її написання, без визначення підстави звільнення та дати такого звільнення; він не був ознайомленим з розпорядженням № 1 від 06.01.2017 року про своє звільнення, відповідачем не внесено запис до його трудової книжки про прийняття на роботу та звільнення, а також те, що з ним не був здійснений повний розрахунок при звільненні, а тому вважає, що судом зроблено односторонній висновок про розірвання трудового договору 06.01.2017 року та відсутність підстав для застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України для врегулювання спірних правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26 листопада 2016 року за безстроковим трудовим договором, укладеним між сторонами, позивача ОСОБА_1 було прийнято на посаду охоронника ФОП ОСОБА_2 при змінному графіку роботи з оплатою праці 1450 грн. на місяць (а.с.3-4).

За розпорядженням ФОП ОСОБА_2 № 1 від 06.01.2017 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а.с. 25).

10.01.2017 року ОСОБА_1 було переказано розрахунок по заробітній платі в сумі 1512,96 грн. (а.с. 26).

24.01.2017 року ФОП ОСОБА_2 припинив свою підприємницьку діяльність за власним рішенням, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.05.2017 року (а.с 30).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем здійснено розрахунок із звільненим працівником у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України, а тому предявлений ним позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Матеріалами справи підтверджено, що підставою для звільнення позивача ОСОБА_1 06 січня 2017 року стала власноруч написана та підписана ним заява про звільнення за власним бажанням, з розпорядженням про що він був ознайомлений під підпис (а.с. 24, 25).

10.01.2017 року відповідачем було здійснено повний розрахунок при звільненні шляхом поштового переказу на імя ОСОБА_1 заробітної плати в сумі 1512,96 грн. (а.с. 26).

Доказів на спростування вказаних обставин, позивачем в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України в редакції, чинній на день ухвалення рішення судом першої інстанції, позивачем суду не надано.

Встановивши зазначені обставини та дослідивши докази, надані в їх обґрунтування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення позивача мало місце 06.01.2017 року, при цьому відповідачем було проведено повний розрахунок при звільненні в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з січня по червень 2017 року відсутні, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги позивача, про чинність трудового договору, укладеного між ним та відповідачем, оскільки заява про звільнення ним подана без дати й він не ознайомлювався з розпорядженням про звільнення, а його підписи у вказаних документах здійснено не з власної волі та помилково, колегія суддів вважає безпідставними, а посилання про відсутність його волевиявлення при написанні заяви про звільнення за власним бажанням та поставлення підпису при ознайомленні з розпорядженням про звільнення, такими що ґрунтуються на припущеннях позивача й не підтверджені жодними допустимими та належними доказами. Крім того, судом першої інстанції в ухваленому ним рішенні надана належна правова оцінка цим доводам позивача.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач не вніс записи до його трудової книжки про прийняття його на роботу та звільнення теж не підтверджені належними доказами й самі по собі не можуть бути підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за відсутності для цього передбачених ст.ст. 116, 117 КЗпП України підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,Апеляційний суд Дніпропетровської області,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 01 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: