ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/8452/17 Номер провадження 22-ц/814/82/18Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Панченко О.О., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 08 червня 2018 року у складі головуючого судді Миронець О.К. (час ухвалення рішення з 14.46 по 15.22; дата виготовлення повного тексту рішення 14 червня 2018 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Полтавського нотаріального округу Чернецька Ірина Павлівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування за законом та встановлення права на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила встановити факт її проживання з ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивачка проживала тривалий час разом із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У них була спільна дитина - син ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина. Оскільки позивачка тривалий час фактично була дружиною померлого, то вважала, що вона має право на спадщину після його смерті нарівні із спадкоємцем першої черги ОСОБА_3, батьком померлого.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, однією сім'єю без реєстрації шлюбу понад п'ять років з серпня 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду у частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове про визнання за нею права на спадкування у першу чергу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме ч.2 ст.1259 і ст.1264 ЦК України та стверджує про помилковість висновку суду щодо недоведеності факту надання нею матеріальної допомоги ОСОБА_6 протягом тривалого часу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з серпня 1992 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1.

Під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданим Київським ВДРАЦС Полтавського МУЮ.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого Київським районним у м. Полтаві ВДРАЦС ГТУЮ в Полтавській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, внаслідок чого відкрилася спадщина на майно померлого, а саме квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 до дня смерті був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою КП «ЖЕО № 2» № 10499 від 21.07.2017 року та копією домової книги. Разом з ним за вказаною адресою постійно проживала та була зареєстрована ОСОБА_2

За життя ОСОБА_6 був інвалідом 1 групи по зору та потребував постійного стороннього догляду і не був здатним до самообслуговування, що підтверджується копією довідки № 16/421 від 11.08.2011 року, виданою Першою міською клінічною лікарнею м. Полтави.

Після смерті ОСОБА_6 позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернецької І.П. із заявою про прийняття спадщини, нотаріус прийняла заяву, проте рекомендувала звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_6 є його батько ОСОБА_3, спадкоємцем другої черги є брат померлого - ОСОБА_4.

Згідно копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 17.07.2017 року приватним нотаріусом Чернецькою І.П. зареєстрована спадкова справа № 60945824 за заявою батька померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_4 з такою заявою до нотаріуса не звертався.

Встановивши наведені обставини та відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права на спадкування за законом і встановлення права на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність доказів надання позивачем померлому ОСОБА_6 матеріальної допомоги протягом п'яти років, а встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення права на спадкування за законом в першу чергу в порядку ст.1261 ЦК України.

Перевіркою матеріалів справи не встановлена наявність обставин, передбачених ч.4, ч.5 ст.367 ЦПК України, а тому відповідно до приписів ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Книги шостої ЦК України.

Згідно ст.1216 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 Цивільного Кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із сталої практики Європейського суду з прав людини, згідно якої пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В апеляційній скарзі стверджується про суд першої інстанції неправомірно послався на п'ятирічний строк, передбачений ст.1264 ЦК України у частині визначення періоду, протягом якого має бути доведено, що позивачка опікувалася ОСОБА_6 у зв'язку з його безпорадним станом.

З таким твердженням слід погодитися, оскільки норми ч.2 ст.1259 і ст.1261 ЦК України, передбачають окремі підстави для визначення черговості спадкування.

Разом з тим, ця помилка суду першої інстанції не вплинула на правильність вирішення спору по суті, оскільки суд першої інстанції визнав недоведеним взагалі факт надання позивачкою матеріальної допомоги ОСОБА_6

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У пункті 21 цієї Постанови роз'яснено, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст.1261 ЦК України.

Відповідно до 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80).

Статтею 90 ЦПК України встановлено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Нормами ст.89 ЦПК України визначені загальні правила оцінки доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У підтвердження вимог про зміну черговості спадкування позивачка посилається на показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, проте суд першої інстанції дав цим доказам правильно оцінку і зазначив, що інформація про надання позивачкою матеріальної допомоги ОСОБА_6, їм стала відома зі слів самої позивачки, яка не була допитана як свідок.

Факт наявності у ОСОБА_6 першої групи інвалідності по зору, а також спільне проживання з ним без реєстрації шлюбу у розумінні положень ст. 80 ЦПК України не є достатніми доказами для визнання доведеними обставин, передбачених ч.1 ст.1259 ЦК України.

До апеляційної скарги позивачка долучила світлокопії довідок про свої доходи (заробітну плату) (а.с.134 -135). Зазначені докази не досліджувалися судом першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів про наявність причин (обставин), які об'єктивно перешкоджали позивачці надати ці докази, а тому відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України апеляційний суд позбавлений можливості оцінити та врахувати зазначені докази при перевірці законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

У підсумку апеляційний суд приходить до висновку про те, що в апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, які б спростовували правильність рішення суду в оскаржуваній частині.

Перевіркою матеріалів справи не встановлено обставин, з якими процесуальний закон пов'язує можливість чи обов'язок апеляційного суду скасувати або ж змінити судове рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2018 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: О.О. Панченко

В.М.Триголов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов