Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №2-689/11 Головуючий у 1 інстанції: Федорець С.В.
Провадження № 22-ц/778/175/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Маловічко С.В., суддів Кочеткова І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Ващенко З.С.

за участі:

прокурорів Тронь Г.М., Токмакової К.М.

представника Фонду державного майна України - Літвінової В.Ю.

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У жовтня 2011 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в ході проведеної прокуратурою Запорізької області перевірки додержання вимог законодавства під час відчуження майна оздоровчих закладів професійних спілок встановлено незаконне відчуження окремих нерухомих об»єктів як складових частин санаторію «Кирилівка». При цьому, прокурор- ською перевіркою з'ясоване, що на підставі розпорядження Якимівської районної державної адміністрації № 125 від 17 березня 2003р. «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт», КП «Якимівське БТІ» видано приватному акціонерному товариству «Приазовкурорт» (правонаступнику ЗАТ «Приазовкурорт») свідоцтво про право власності серія НОМЕР_1 від 25 березня 2003р. на комплекс філія ЗАТ «Приазовкурорт» «Санаторій «Кирилівка», що включає комплекс будівель і споруд.

На підставі договору купівлі-продажу частини комплексу від 15.09.2003р., який посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Онищук Н.С. та зареєстровано в реєстрі за № 2345, З АТ «Приазовкурорт» продало

ОСОБА_3 3/1000 частини комплексу санаторію «Кирилівка», а саме: дерев»яний корпус № 5а, визначений на плані літ. Щ4-1, житловою площею 43,4 кв. м, загальною S 51,9 кв. м.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на зазначене майно на підставі цієї угоди 23.09.2003р. зареєстровано за ОСОБА_3

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26 вересня 2011р. розпорядження райдержадміністрації № 125 від 17.03.2003р. визнано недійсним, визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на об»єкти нерухомого майна санаторію «Кирилівка», витребувано із чужого незаконного володіння ПрАТ «Приазовкурорт» комплекс будівель і споруд санаторію «Кирилівка» та повернуто їх у власність держави в особі Фонду державного майна України. З урахуванням цього, заступник прокурора вважав, що ЗАТ «Приазовкурорт» не мало права на відчуження будь-якої складової частини комплексу санаторію «Кирилівка».

У зв»язку із зазначеними обставинами, прокурор просив суд витребувати з володіння ОСОБА_3 3/1000 частини комплексу філії ЗАТ «Приазовкурорт» санаторію «Кирилівка» - дерев»яний корпус № 5а, визначений на плані літ. Щ4-1, житловою площею 43,4 кв. м, загальною площею 51,9 кв. м.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року позов задоволено.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 3/1000 частини комплексу філії ЗАТ «Приазовкурорт» санаторію «Кирилівка» - дерев`яний корпус №5а, визначений на плані літерою Щ4-1, житловою площею 43,4 кв. м, загальною площею - 51,9 кв. м, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Якимівський район, смт Кирилівка, АДРЕСА_1 та повернути її у державну власність.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Допустити поворот виконання скасованого рішення шляхом скасування державної реєстрації права власності на 3/1000 частин комплексу, філії ЗАТ «Приазовкурорт» санаторій Кирилівка - дерев`яний корпус №5а, визначений на плані літерою Щ4-1, житловою площею 43,4 кв. м, загальною площею - 51,9 кв. м, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Якимівський район, смт Кирилівка, АДРЕСА_1 за Фондом державного майна України, вчиненої на підставі рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року.

За вказаною апеляційною скаргою ухвалою судді Апеляційного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року було відкрито провадження у справі та ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року справу було призначено до розгляду.

Вказані процесуальні дії були вчинені за вимогами ЦПК України в редакції від 18 березня 2004р.

15.12.217р. набрав чинності ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким внесено зміни до цивільно-процесуального кодексу.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» нової редакції ЦПК від 15.12.2017р., справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом з тим, оскаржуване рішення суду, постановлене за правилами ЦПК України у ред. від 18.03.2004р., перевіряється на відповідність вимогам саме ЦПК у вказаній редакції від 18.03.2004р., а судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги постановляється у відповідності до положень ЦПК України у новій редакції від 15.12.2017р.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційно-

го розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та об-

ставини справи в межах доводів апеляційної скарги, витребувавши і дослідивши нові докази, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з»ясування обставин справи, які мають значення для її вирішення, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Задовольняючи позовні вимоги заступника прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_3, оскільки це майно у вигляді 3/1000 часток є частиною комплексу будівель і споруд, які приналежні до санаторію «Кирилівка», який було витребувано у власність держави в особі Фонду державного майна України на підставі рішення господарського суду.

Проте колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на такі обставини.

Так, судом було встановлено, що на підставі розпорядження Якимівської районної державної адміністрації № 125 від 17.03.2003р. «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт» - санаторій «Кирилівка» КП «Якимівське БТІ» видано Приватному акціонерному товариству «Приазовкурорт» (правонаступник ЗАТ «Приазовкурорт») свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 25.03.2003р. на комплекс, філія ЗАТ «Приазовкурорт» санаторій «Кирилівка», що включає: корпус № 3, 3А, 2395,6 кв.м; корпус № 2, 2Б, 1003,7 кв.м; корпус № 2, 2Б1, 859,4 кв.м; перехідник, 2Б2, 33 кв.м; грязеводолікування, 2,1,1,1,1,1В, В1,В2,В3,В4,В5, 2125 кв.м; адміністративний корпус, 2Г, 620,1 кв.м; корпус № 1, 2Д, 721,4 кв.м; їдальня, 1,1,1Є, Є1, Є2, 943,1 кв.м; кінотеатр зимовий, 2Ж, 825,7 кв.м; робоча їдальня, 1,1З, З1, 363,7 кв.м; гараж-диспетчерська, 1І, 84,9 кв.м; прохідна, 1К, 27,5 кв.м; корпус № 6, 1В8, 421,2 кв.м; корпус № 4, 1В9, 358,1 кв.м; будинок ЗМУ, 1Щ, 163,6 кв.м; корпус № 5 г, 1Щ1, 67,1 кв.м; корпус №5 а, 1Щ4, 51,9 кв.м; бокс на три автомобіля, 1І1, 213,6 кв.м; автогараж на три бокса, 1Н, 205,5 кв.м; гараж з майстернями, 1О, 464,2 кв.м; склад ДОК, 1П, 366 кв.м; склад № 3, 1Р, 157,2 кв.м; склад № 1, 1С, 70,4 кв.м; склад №Т, 54,7 кв.м; ЗТМ, 1У, 23,6 кв.м; ЗТП, 1У1, 52,7 кв.м; продовольчий склад, 1Ц, 362,2 кв.м; пральня, 1Ч, 233,1 кв.м; котельня на 4 котла, 1Ч1, 370 кв.м; котельня на 3 котла, 1Ч2, 171,4 кв.м; котельня, 1Ч3, 34,8 кв.м; літній кінотеатр, 1Ш, 1530,9 кв.м; площадка для паркування автотранспорту, 8,1248 кв.м; вбиральня, 1; насосна питного водопостачання, 2; мазутосховище, 3; басейни регенерації грязі, 4; насосна мінерального водопостачання, 5; свердловина № 7,6; свердловина № 8,7; свердловина № 10,9; свердловина № 11,10 № свердловина №1/1,11; будинок-контора, 1Е, 97,9 кв. м (Т. 1 а.с. 8, 9).

На підставі договору купівлі-продажу частини комплексу від 15.09.2003р., який посвідчено приватним нотаріусом Онищук Н.С. та зареєстровано в реєстрі під № 2345, ЗАТ «Приазовкурорт» продало ОСОБА_3 3/1000 частини комплексу санаторію «Кирилівка» - дерев`яний корпус № 5а, визначений на плані літерою Щ4-1, житловою площею 43,4 кв. м, загальною площею 51,9 кв. м, яка належним чином здійснила державну реєстрацію права власності на вказане майно.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26.09.2011р. по справі № 32/5009/5385/11 за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Якимівської районної державної адміністрації, Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (правонаступник ЗАТ лікувальних-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"), Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (правонаступник ЗАТ "Приазовкурорт") визнано недійсним та скасовано розпорядження Якимівської районної державної адміністрації № 125 від 17.03.2003р. "Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ "Приазовкурорт" - санаторій "Кирилівка", визнано право власності за державою України в особі Фонду державного майна України на обєкт нерухомого майна - санаторій "Кирилівка", що розташований за адресою смт. Кирилівка, АДРЕСА_1 та складається з будівель і споруд, витребувано із чужого незаконного володіння ПРАТ "Приазовкурорт" спірний комплекс будівель і споруд та повернути його у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 13 грудня 2011р. провадження у цій цивільній справі зупинялось до розгляду Донецьким апеляційним господарським судом апеляційної скарги на рішення Господарського суду Запорізької області від 26.09.2011р. ( Т. 1 а.с. 82-84).

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.02.2016р. по справі № 32/5009/5385/11 рішення Господарського суду Запорізької області від 26.09.2011 року було залишено без змін. Постанова набрала законної сили 25.02.2016р.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 08 квітня 2016р. провадження у цій справі відновлено ( Т. 1 а.с. 213).

Своє рішення про доведеність позовних вимог прокурора щодо витребування від ОСОБА_3 3/1000 частин санаторію «Кирилівка» суд першої інстанції вмотивував саме наявністю вищезазначених рішень господарських судів, якими вже встановлено, що це майно як складова частина санаторію «Кирилівка» має належати державі в особі Фонду державного майна України.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 вересня 2016р. рішення господарського суду Запорізької області від 26 вересня 2011р. та постанова Донецького апеляційного господарського суду від 25 лютого 2017р. за апеляційною скаргою ПРАТ «Приазовкурорт» скасовані та справу передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Вказана постанова Вищого господарського суду України ухвалена 13 вересня 2016р., тобто в день прийняття Якимівським судом рішення від 13.09.2016р. у цій справі, тому суд першої інстанції не міг грунтувати своє рішення на встановлених у скасованих рішеннях господарських судів обставинах.

Крім того, наступним процесуальним порушенням суду є неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи. Так, в позовній заяві заступником прокурора зазначено адресою місця мешкання відповідача ОСОБА_3: АДРЕСА_2, на яку суд потягом всього розгляду справи спрямовував судові повістки, які повертались без вручення адресату.

Проте, відповідач ОСОБА_3 уклала угоду з адвокатом ОСОБА_4 на представництво її інтересів у суді, а також в письмових запереченнях на позов та у заяві про застосування строку позовної давності від 13.12.2011р., тобто ще напочатку розгляду справи, зазначила свою адресу місця мешкання: Мелітопольський р-н, АДРЕСА_3 (Т. 1 а.с. 61-63, 75). Але суд жодного разу не направив їй повістку за

цією адресою, продовжуючи направляти за тією, яка зазначена в позові прокурора.

Суд зупиняв провадження у цій справі, та термін зупинення тривав майже 5 років, а після відновлення провадження знову направив судову повістку ОСОБА_3 не на вказану нею адресу місця проживання, а її адвокату ОСОБА_4 судову повістку взагалі не направив, розглянувши справу у відсутності відповідача, який за вказаних обставин не був належним чином повідомлений.

На цих порушеннях норм процесуального права наголошує відповідач в апеляційній скарзі, і такі встановлені апеляційним судом порушення є обов»язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції у відповідності до вищенаведених положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Крім того, розглядаючи справу, суд не прийняв до уваги та не вирішив заяву ОСОБА_3 від 13.12.2011р., яка протягом розгляду справу знаходилась в матеріалах справи, про застосування позовної давності, а також взагалі не дослідив її заперечення проти позову, у яких вона вже у 2011р. зазначала, що майно, яке просить у неї витребувати прокурор, відсутнє у неї, а тому можна ставити питання лише про відшкодування його вартості ( Т. 1 а.с. 75-79).

В ході апеляційного розгляду встановлені наступні обставини.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.2016р. задоволено позов прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Якимівської районної державної адміністрації, Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (правонаступник ЗАТ лікувальних-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"), Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (правонаступник ЗАТ "Приазовкурорт") та визнано недійсним і скасовано розпорядження Якимівської районної державної адміністрації № 125 від 17.03.2003р. "Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ "Приазовкурорт" - санаторій "Кирилівка", визнано право власності за державою України в особі Фонду державного майна України на обєкт нерухомого майна - санаторій "Кирилівка", що розташований за адресою смт. Кирилівка, АДРЕСА_1 та складається з будівель і споруд, витребувано із чужого незаконного володіння ПРАТ "Приазовкурорт" спірний комплекс будівель і споруд та повернуто його у власність держави в особі Фонду державного майна України.

Проте постановою Донецького апеляційного господарського суду від 24 травня 2017р. за апеляційною скаргою ПРАТ «Приазовкурорт» це рішення скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2018р. постанова Донецького апеляційного господарського суду від 24 травня 2017р. залишена без змін.

В письмових запереченнях на позовну заяву ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не заперечували того факту, що за договором купівлі-продажу у вересні 2003р. відповідач набула право власності на 3/1000 частки санаторію «Кирилівка», які в натурі складались із дерев»яного корпусу № 5а, визначеного на плані літерою Щ4-1, житловою площею 43,4 кв. м, загальною площею - 51,9 кв. м, що знаходиться за адресою: Запорізька

область, Якимівський район, смт Кирилівка, АДРЕСА_1, а також зазначали, що саме ця будівля в подальшому була предметом реконструкції шляхом повного демонтажу із наступним будівництвом корпусу для лікування і відпочинку.

Але суд на ці обставини не зважив та не дослідив їх, і тому не встановив відсутності вже на час звернення прокурора з цим позовом до суду у натурі дерев»яного корпусу № 5а.

Між тим, вказане підтверджується наданими відповідачем та витребуваними апеляційним судом під час апеляційного розгляду справи новими доказами, які слід було дослідити задля перевірки доводів апеляційної скарги та у зв»язку з допущеною судом не-

повнотою з»ясування обставин у справі, які мають значення для її вирішення.

Апеляційним судом на їх підставі встановлено, що після придбання у власність 3/1000 часток комплексу філії ЗАТ «Приазовкурорт» «Санаторій «Кирилівка» у вигляді дерев'яного корпусу № 5а, визначеного на плані літерою Щ4-1, житловою площею 43,4 кв. м, загальною площею - 51,9 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 у смт Кирилівка, на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2003р. ОСОБА_3 належним чином зареєструвала право власності на це майно ( Т. 1 а.с. 10-12).

Рішенням виконкому Кирилівської селищної ради № 240 від 24 грудня 2004р. затверджено Акт упорядкування номерів житлових будинків, будівель і земельних ділянок в смт. Кирилівка, АДРЕСА_1 згідно з Додатком № 1, у якому під № 46 значиться корпус № 5а, належний ОСОБА_6, якому присвоєно окрему поштову адресу: АДРЕСА_1, 4 ( Т. 2 а.с. 208-210).

ОСОБА_3, отримавши в оренду земельну ділянку під своїм дерев»яним корпусом АДРЕСА_1, отримала дозвіл голови Якимівської райдержадміністрації № 714 від 28.12.2004р. на проектування корпусу для лікування та відпочину замість наявного дерев»яного корпусу АДРЕСА_1, про що зазначається в пункті 10 архітектурно-планувального завдання (АПЗ), а саме: на час розробки АПЗ на ділянці знаходиться старий морально та технічно застарілий корпус.

Актом державної технічної комісії від 22.07.2005р. новозбудований ОСОБА_3 корпус для лікування та відпочинку № 5а прийнято до експлуатації.

Розпорядженням голови Якимівської районної державної адміністрації № 489 від 16.08.2005р. вказаний Акт було затверджено ( Т. 2 а.с. 199).

Встановлено, що на підставі рішення Кирилівської селищної ради № 363 від 03.11.2005р. ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: корпус для лікування та відпочинку за адресою: Запорізька обл., Якимівський р-н, смт. Кирилівка, АДРЕСА_1, буд. 4 ( Т. 3 а.с. 23, 27).

Згідно з інформацію, викладеною у листі № 05/005 від 18.01.2018р. ПРАТ «Приазовкурот» філії «Санаторій «Кирилівка», дерев»яний корпус № 5а по АДРЕСА_1 демонтовано, а на теперішній час на його місці збудований новий корпус для відпочинку та лікування ( Т. 2 а.с. 204).

Отже, вже на час звернення заступника прокурора з цим позовом 24.10.2011р. та вирішення спору судом 13.09.2016р. у цій справі, дерев»яний корпус № 5а по АДРЕСА_1 в смт. Кирилівка був відсутній в натурі, а на його місці мався новий збудований сучасний триповерховий корпус для відпочинку та лікування.

В такому разі суд не міг витребувати від ОСОБА_3 в натурі дерев»яний корпус № 5а, а Фонд державного майна набув права вимагати відшкодування вартості демонтованого майна, про що і зазначала відповідач у письмових запереченнях на позов, які не були перевірені судом, що потягло помилкові висновки суду про наявність спірного майна у власності відповідача.

Крім того, судом не було перевірено дотримання прокурором строку позовної давності для звернення із заявленими в позові вимогами, на чому наполягала відповідач, подавши відповідну заяву.

Перевіривши ці обставини, апеляційний суд встановив наступне.

Законом України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» (10.09.1991р.) передбачено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організації та інших об»єктів союзного підпоря-

дкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Стаття 2 вказаного Закону зобов»язувала Кабінет Мністрів України в основному до 1 жовтня 1991р. забезпечити перехід зазначених підприємств, установ та організації у відання органів державного управління. Повністю закінчити цю роботу до 01 грудня 1991р., майно цих підприємств передати Фонду державного майна. Відповідно до приписів статті 3 Закону визнавалися недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української РСР 29.11.1990р.

Згідно статті 4 вказаного Закону рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991р. «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідним органом управління, визначеним КМУ, вважаються недійсними.

З метою збереження в інтересах громадян України майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992р. «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР», які розташовані на території України», тимчасово, до визначення правонаступників, передано Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об»єктів, що перебували у віданні громадських організацій.

Постановою Кабінету Міністрів № 3943-ХІІ від 04.02.1994р. зобов»язано КМУ визначити органи управління майном загальносоюзних громадських організацій, які тимчасово виконують ці функції до законодавчого визначення правонаступників.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України «Про Фонд державного майна України», з прийняттям якого наведене положення втратило чинність, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

За змістом постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Як встановлено рішенням Донецького апеляційного господарського суду у рішенні від 24 травня 2017р. у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Якимівської райдержадміністрації, ПРАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздравниця», ПРАТ «Приазовкурорт», на час виникнення спірних правовідносин Фонд державного майна України був уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, тому спірне майно є державною власністю. На момент створення ЗАТ «Укрпрофозоровниця» спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло відчужуватись (передаватись до статутного фонду) виключено за згодою власника.

Згідно з постановою Ради Міністрів Української РСР від 23 квітня 1960 року № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" (далі - постанова № 606) усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язане було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 постанови № 606 майно передавалося профспілковим органам у відання.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерація професійних спілок України.

Згідно статуту ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (що раніше мало назву ЗАТ «Укрпрофоздоровниця») є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об»єднань санаторно-курортних закладів профспілок України. Засновниками товариства є Федерація професійних спілок України ( яка є правонаступником Ради Федерації незалежних профспілок України) та Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (який є правонаступником Фонду соціального страхування України). При цьому частка майна Федерації професійних спілок України, переданого у статутний фонд товариства, становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Питання щодо суб»єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Вказана правова позиція, з метою усунення розбіжностей у застосуванні судами норм матеріального права, викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014р. № 3-107гс14, від 25.11.2014р. № 3-104гс14, від 25.11.2014р. № 3-115гс14, від 04.02.2015р. № 3-190гс14, від 04.02.2015р. № 3-189гс14, яку апеляційний суд вважає за необхідне врахувати при розгляді цієї справи.

Постановою Верховного Суду України від 25.09.2007р. (справа № 30/475-05-117190) встановлено, що майно передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» є державною власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються знову при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, вищевказаним судовим рішення в іншій справі визнано, що факт належності до державної власності майна, яке передавалось до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», є встановленим та ЗАТ«Укрпрофоздоровниця», не набувши на законних підставах права власності на спірне майно, не мало права без згоди Фонду державного майна України передавати держане майно санаторію «Кирилівка» у власність ЗАТ «Приазовкурорт».

Наведеним аналізом обставин щодо спірного нерухомого майна - Санаторію «Кирилівка» встановлено, що цей об»єкт нерухомого майна мав статус державної (загальнодержавної) власності, у зв»язку з чим здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросові-

сний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Здійснення добросовісним набувачем поліпшення майна, яке вибуло поза волею власника, не є підставою для відмови в задоволенні позову. В такому разі підлягають застосуванню положення ст. 390 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про витребування майна від ОСОБА_3, прокурор зазначав, що про порушення інтересів держави він дізнався у ході прокурорської перевірки у 2011р., після чого він одразу звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про визнання права власності на спірне майно і визнання недійсним розпорядження райдержадміністрації № 125 від 17.03.2003р. «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт» - Санаторій «Кирилівка», а також до суду цивільної юрисдикції з вимогами про витребування частки цього майна у вигляді 3/1000 часток комплексу санаторію із чужого незаконного володіння відповідача.

Рішенням Донецького апеляційного господарського суду від 24 травня 2017р., залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.02.2018р., прокурору відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Отже, на час вирішення справи апеляційним судом розпорядження райдержадміністрації № 125 від 17.03.2003р. «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт», санаторій «Кирилівка» є чинним, у встановленому порядку не скасовано і не визнано недійсним.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( пункт 1 ст.32 цієї Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національному законодавстві держав - учасниць Конвенції виконує кілька завдань у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія "Юкос" проти Росії, пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполучених Королівства).

У ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосуванню якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час подання позову в даній справі) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів держави або громадянина в суді в межах повноважень, визначених в законі звертатися до су-

ду з позовною заявою, брати участь у розгляді справи за його участю, тощо.

Згідно з частиною 2 статті 45 ЦПК України (в редакції закону на момент пред'явлення позову) прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який, на думку прокурора, мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності має розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові актт, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного суду України від 13.04.2016р. № 907/238/15, від 16 березня 2016 року, 8 червня 2016 року у справі № 6-3089 цс15, який апеляційний суд вважає за необхідне врахувати при розгляді цієї справи.

Зважаючи на все зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку ФДМУ не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна раніше 2011 року, оскільки на виконання вимог постанови Верховної Ради України від 11.11.1996 № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» ФДМУ у 1996 році був складений Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991р. знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України,

до якого було включене і спірне майно.

Незважаючи на це, та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

На вищевказаний Перелік звертає увагу і Верховний суд України у постановах від 25.03.2015 року по справі № 11/163/2011/5003 та від 22.03.2017р. у справі № 5004/2115/11, підкреслюючи факт обізнаності ФДМ України про порушення свого права ще у 1996 році.

За таких умов, судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо його обізнаності стосовно порушення прав та інтересів лише з 2011 року, з моменту подання позову Прокуратурою Запорізької області, оскільки сам Фонд пов'язує порушення свого права з 1992 року, а саме у зв'язку з передачею майна Федерацією незалежних профспілок України у власність АТ ЛОЗ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» за актом прийому-передачі від 24.09.1992р. Тобто зазначені вище докази вказують на те, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу, починаючи з 1996 року, та мав право і можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, але не скористався таким правом.

Таким чином, твердження заступника прокурора Запорізької області та Фонду Державного майна України про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для подачі позову у зв'язку з тим, що про порушення інтересів держави дізналися лише у 2011 році у ході прокурорської перевірки, не розцінюються судом як поважні та обґрунтовані, оскільки з підстав, наведених вище, позивач не міг не знати та повинен був бути обізнаний про такі порушення раніше. Позивач не навів обґрунтованих причин не вжиття ним заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі до звернення прокурора з позовом до суду.

Тому, оскільки відповідачем у цій справі ОСОБА_7 до постановлення судового рішення було заявлено клопотання про застосування позовної давності, а позивачем не було наведено обґрунтованих підстав для її поновлення, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні позову заступника прокурора Запорізької області в інтересах Фонду державного майна України до ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння необхідно відмовити у зв'язку з пропуском позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідач просить також застосувати поворот виконання у випадку скасування оскаржуваного рішення суду, але підстав для його застосування не мається, оскільки реєстрація права власності на спірне майно залишилась за ОСОБА_3, як свідчать дані Державного реєстру, оскільки рішення фактично не було виконано.

Крім того, представник апелянта просить також скасувати заходи забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що за заявою заступника прокурора ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2011р. було накладено арешт на 3/1000 частини комплексу, філії ЗАТ «Приазовкурорт» Санаторій «Кирилівка» - дерев»яний корпус № 5а, визначений на плані літерою Щ4-1, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., Якимівський р-н, смт. Кирилівка, АДРЕСА_1 та заборонено КП «Якимівське БТІ» вчиняти певні дії відносно цього майна (Т. 1 а.с. 43).

Відповідно до ч. 9 статті 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Зважаючи на те, що в позові заступника прокурора апеляційний суд відмовляє у зв»язку з пропуском строку позовної давності, то у відповідності до зазначеної процесуальної норми підлягають скасуванню і прийняті ухвалою суду від 31.10.2011р. заходи забезпечення цього позову.

В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги відповідач, який подав апеляційну скаргу, має право на компенсацію за рахунок позивача, якому відмовлено в задоволенні позову, судових витрат у вигляді судового збору, які становлять 704 грн. (Т. 2 а.с. 96).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову заступника прокурора Запорізької області в інтересах Фонду державного майна України до ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані у цій справі ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2011 року, знявши арешт з 3/100 частини комплексу, філії ЗАТ «Приазовкурорт» санаторій «Кирилівка» - дерев'яного корпусу №5а, визначений на плані літерою Щ4-1, житловою площею 43,4 кв.м., загальною площею - 51,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Запорізька область, Якимівський район, смт. Кирилівка, АДРЕСА_1.

Стягнути з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: