Справа № 162/55/17 Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н.І.
Провадження № 22-ц/773/169/18 Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Карпук А.К.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любешівського районного суду від 07 грудня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно рішення Любешівського районного суду від 27 червня 2016 року з відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду з 12 травня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що з часу винесення судового рішення про стягнення аліментів змінились економічні умови в державі, внаслідок чого сума аліментів в розмірі 500 гривень на утримання неповнолітньої дитини є явно недостатньою і не покриває навіть частково всі ті витрати, які вона як мати, на утриманні якої перебуває дитина, несе особисто. Відповідач працює кріпильником в шахто-прохідному управлінні № 1, підземна дільниця горно-капітальних робіт № 4, має постійний дохід в значному розмірі, а тому просить збільшити розмір аліментів стягнутих з відповідача на утримання сина з 500 гривень до 1/4 частки усіх видів його заробітку або доходів, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Любешівського районного суду від 07 грудня 2017 року позов задоволено.

Ухвалено змінити порядок та збільшити розмір стягнення аліментів, який було встановлено рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 27 червня 2016 року, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 500 (пятсот) гривень, щомісячно на 1/4 частку від всіх видів доходу ОСОБА_2, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду з 23 січня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 у користь держави 640 (шістсот сорок) гривень судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм процесуального права просить це рішення скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

В суді апеляційної інстанції під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити апеляційну скаргу.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Любешівського районного суду від 27 червня 2016 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду з 12 травня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 працює кріпильником в шахтопрохідному управлінні № 1/підземна дільниця гірно-капітальних робіт № 4 ТзОВ „ЗСК трест „Норильськшахтстрой (а.с. 12). Відповідно до довідки паспортного столу ТзОВ «Талнахбит» відповідач зареєстрований та проживає за адресою: Красноярський край, м. Норильськ, район Талнах, АДРЕСА_1(а.с. 26).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не повязує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2017 року - 1689 грн., з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що обовязок утримувати дітей лежить на обох батьках, розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є нижче ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідач працює, має регулярний дохід, а тому враховуючи наведені норми сімейного законодавства прийшов до правильного висновку про стягнення аліментів з відповідача в розмірі 1/4 частки від його доходу.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме: що справа судом першої інстанції розглянута у відсутності відповідача, який не повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що позбавляє її можливості отримати дозвіл на примусове виконання оскаржуваного рішення на території Російської Федерації у звязку з чим порушуються її права та права неповнолітньої дитини, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеною державами - членами СНД у м.Мінську 22 січня 1993 р. (далі - Мінська Конвенція), було визначено порядок визнання і допуску до виконання рішень, постановлених судами держав СНД.

Мінська Конвенція була ратифікована Верховною Радою України, і тому її положення обов'язкові для виконання на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 Мінської Конвенції клопотання про дозвіл примусового виконання рішення має подаватися в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню.

Згідно з п. б ч. 2 ст. 53 Мінської Конвенції до клопотання має додаватися, зокрема, документ з якого випливає, що сторона проти якої було винесено рішення, що не приймала участі у процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд.

Відповідно до п. б ст. 55 Мінської Конвенції у визнанні рішення і у видачі дозволу на його примусове виконання може бути відмовлено у випадку, зокрема, якщо відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручено виклик до суду.

Отже, положення Мінської Конвенції передбачають, що сторона повинна бути вчасно і належно викликана в суд, якщо вона не приймала участі у процесі.

Відповідно до ст. 415 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області від 26 січня 2017 року постановлено звернутись із судовим дорученням до компетентного суду Російської Федерації про надання правової допомоги про вручення відповідачу ОСОБА_2 документів та про вчинення окремих процесуальних дій, зокрема, опитати відповідача ОСОБА_2 з приводу позову(а.с. 14).

Відповідно до наявних в матеріалах справи розписки про вручення документів та протоколу судового засідання Норильського міського суду в районі Талнах Красноярського краю від 31 травня 2017 року вбачається, що судове доручення Любешівського районного суду Волинської області виконано, а саме: судом відповідачу вручено копії позовної заяви з доданими до неї документами, на поставлені судом першої інстанції питання відповідач надав відповіді, зокрема, пояснив, що не заперечує проти розгляду справи у його відсутності, оскільки не має можливості прибути в суд на розгляд справи.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2В приймав участь в процесі в порядку встановленому цивільним процесуальним законодавством України та міжнародним договором та був допитаний компетентним судом Російської Федерації в порядку судового доручення та користуючись своїми процесуальними правами повідомив суд першої інстанції про відсутність можливості прибути до суду та зазначив, що не заперечує проти розгляду справи у його відсутності.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, викладених у оскаржуваному позивачем рішенні.

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Разом з тим, позивач в апеляційній скарзі просила скасувати судове рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, проте відповідно до норм цивільного процесуального законодавства суд апеляційної інстанції не наділений такими повноваженнями.

Згідно з п. 3 ч .3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу(питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час, місце засідання суду(у разі, якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 07 грудня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді