Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 754/11513/15-ц

провадження № 61-3218св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Барановської Л. В., Гаращенка Д .Р., від 19 липня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2014 року між ним та ОСОБА_7, ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав у борг відповідачам грошові кошти в розмірі 579 410 грн, що еквівалентно 48 772 дол. США, з терміном повернення - 23 червня 2024 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами зобов'язань за договором позики, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд достроково стягнути з відповідачів у солідарному порядку 1 265 633 грн 40 коп., що станом на 07 квітня 2016 року еквівалентно 48 772 дол. США.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з зустрічним позовом та просили зобов'язати ОСОБА_3 особисто приймати щомісячні платежі за договором позики, посилаючись на ухилення останнім від прийняття щомісячних платежів у погашення заборгованості за договором позики.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 579 410 грн неповернутої позики, що було еквівалентно за офіційним курсом НБУ України 48 772 дол. США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для повернення грошових коштів за договором позики, оскільки відповідачі своїх зобов'язань за умовами договору не виконують. Крім того, враховуючи те, що у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, виходив з того, що поверненню підлягають грошові кошти в сумі у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день складання розписки.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1 212 305 грн 36 коп., що за офіційним курсом НБУ станом на 19 липня 2016 року еквівалентно 48 772 дол. США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення суми боргу у розмірі еквівалентному 48 772 дол. США, а тому вважав, що солідарному стягненню з відповідачів підлягає сума боргу у розмірі за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

30 серпня 2016 року ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що за договором позики від 23 червня 2014 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_7 останні отримали в борг грошову суму в розмірі 579 410 грн, що було еквівалентно 48 772 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення розписки. Тобто, грошові кошти позичались у гривнях, а не в доларах США. Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим, апеляційний суд апеляційний суд у порушення зазначених норм та умов укладеного договору, безпідставно вважав, що поверненню підлягає сума у іноземній валюті.

29 вересня 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 23 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останні отримали в борг грошову суму в розмірі 579 410 грн, що є еквівалентним 48 772 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення розписки, з кіцевим строком повернення до - 23 червня 2024 року.

За указаним договором ОСОБА_7 та ОСОБА_5 виступаючи солідарними боржниками зобов'язувались отриманими від ОСОБА_3 коштами в сумі 579 410 грн, що еквівалентно 48 772 дол. США розпорядитись виключно на придбання житлового приміщення (квартири), загальною площею 66,89 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Повернення отриманої в борг грошової суми полягає у здійсненні готівкових щомісячних платежів до 15 числа поточного місяця боржниками спільно чи одним із них грошової суми, яка становить: 579 410/120 місяців = 4 828 грн, що є еквівалентною 406 дол. США особисто позичальнику. Розмір щомісячного платежу розраховується по наведеній вище формулі з привязкою до курсу долара США. Розрахунок проводиться в гривневому еквіваленті згідно з курсом НБУ на день вчинення проплати.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, ЗакономУкраїни від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважаєтьсяєдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ,встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд, ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2016 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило