Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 564/516/18

Провадження № 22-ц/4815/109/18

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Цвіркун О.С.

Рішення ухвалене в м. Костопіль Рівненської області

Повне рішення складено 11 червня 2018 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Шимків С.С., Хилевич С.В.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

з участю: Євгеюк О.Є., ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» на рішення Костопільського районного суду від 06 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

15 березня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Костопільського районного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» (далі ТОВ «Свиспан Лімітед») про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Костопільського районного суду від 06 червня 2018 року позов ОСОБА_4 до ТОВ «Свиспан Лімітед» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 пропущений строк для звернення до суду.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Свиспан Лімітед» № 1919 від 20.12.2017 року про звільнення (припинення трудового договору) ОСОБА_4

Поновлено ОСОБА_4 на посаді слюсаря з механоскладальних робіт з 20.12.2017 року.

Стягнуто з ТОВ «Свиспан Лімітед» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2017 року по день винесення судового рішення у справі у розмірі 19 174, 92 грн, моральну шкоду 5000 грн., витрати понесені останнім на оплату судового збору в сумі 1762 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді слюсара з механоскладальних робіт ТОВ «Свиспан Лімітед» допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ТОВ «Свиспан Лімітед» в дохід держави судовий збір в розмірі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 00 копійок.

Ухвалою Костопільського районного суду від 12 червня 2018 року виправлено описку у вказаному рішенні суду, третій абзац резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Свиспан Лімітед» № 1919 від 20.12.2017 року про звільнення (припинення трудового договору) ОСОБА_4».

Вважаючи рішення про часткове задоволення позову незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, ТОВ «Свиспан Лімітед» оскаржило його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі представник ТОВ «Свиспан Лімітед» зазначив, що відповідно до Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «Свиспан Лімітед» під записом №163 значиться про видачу трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_4 20.12.2017, що підтверджується його власноручною розпискою, а тому покликання суду на відсутність доказів видачі трудової книжки позивачу є безпідставними і початок перебігу місячного строку позовної давності слід обчислювати з 21.12.2017 року (по 22.01.2018 року - перший робочий день після 21.01.2018року, який був вихідним).

Доказів того, що впродовж цього строку ОСОБА_4 вживав заходів щодо позасудового врегулювання спору, а також хворів, суду не надано, звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності не доведено.

Наявна в матеріалах справи довідка №217 від 25.04.2018 не є належним доказом, оскільки вона не посвідчує тимчасову непрацездатність ОСОБА_4 чи перебування його на лікуванні з 20.12.2017 по 19.01.2018, а носить інформативний характер, листок непрацездатності йому не видавався. Інші документи (виписка з медичної карти амбулаторного хворого від 13.03.2018, довідка МСЕК від 28.12.2017, направлення в обласну консультативну поліклініку від 02.03.2018) також не засвідчують перебування у проміжку часу з 21.12.2017 по 22.01.2018 ОСОБА_4 на лікуванні.

Вказав, що намагання вирішити спір в позасудовому порядку не може вважатися причиною, яка б об'єктивно перешкоджала чи створювала труднощі для своєчасного звернення до суду.

Визнавши незаконним та скасувавши наказ ТОВ «Свиспан Лімітед» № 1919 від 18.12.2017 року, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки в позові було заявлено про скасування наказу товариства № 1919 від 20.12.2017 року.

Відсутність згоди профспілкового комітету ТОВ «Свиспан Лімітед» на звільнення ОСОБА_4 не є підставою для поновлення його на роботі. Крім того, після звільнення позивача ТОВ «Свиспан Лімітед» звернулося до профспілкового комітету з клопотанням про надання згоди на його звільнення (№620/1-13 від 29.05.2018) та з цих підстав просило відкласти розгляд справи на іншу дату, однак суд необґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання. Протоколом засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації №27 від 05-12 червня 2018 року надано згоду на звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України позивача у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я.

Доводив, що відповідно до медичної довідки про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду від 11.12.2017 згідно висновку комісії лікувально-профілактичного закладу Центральної районної лікарні Костопільської районної ради Рівненської області ОСОБА_4 визнано непридатним для роботи за професією «слюсар з механоскладальних робіт», а 12.12.2017 в присутності начальника відділу кадрів та юрисконсульта ТОВ «Свиспан Лімітед» ОСОБА_4 відмовився від запропонованих йому 3-х вакансій, тому його було звільнено з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України.

Зазначав, що в результаті задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5тис. грн. з 50 тис. грн. заявлених, розмір стягнутого судового збору мав складати 176,20 грн., а не 1762 грн.

На підставі наведеного, просив рішення Костопільського районного суду від 06 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що відповідач фактично визнав позов поновивши 19.10.2018 його на роботі. Вважає безпідставними посилання апелянта на законність його звільнення з роботи 20.12.2017 року за згодою профспілкової організації та пропущення строку ним строку звернення до суду без поважних причин.

Вказує, що при його звільненні не було дотримано вимог ст.43,40,170 КЗпП, а строк звернення до суду він пропустив в зв'язку з хворобою, що підтверджується виданою у встановленому порядку довідкою №217 від 25.04.2017, яка є достовірним доказом, а також його інвалідністю.

Вважає безпідставними посилання апелянта, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, а саме щодо дати наказу про його звільнення з роботи, а також щодо стягнення судового збору в розмірі 1762 грн.

Представник апелянта адвокат Євгеюк О.Є підтримав подану апеляційну скаргу та наведені в ній мотиви та просив її задовольнити в повному обсязі, скасувавши рішення місцевого суду про поновлення ОСОБА_4 на роботі та в задоволенні його вимог відмовити.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги з мотивів наведених ними в відзиві. А рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Оскаржене рішення мотивоване тим, що звільнення ОСОБА_4, який отримав травму на виробництві, відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема в період його тимчасової непрацездатності, без попередньої згоди первинної профспілкової організації, що спричинило позивачу моральну шкоду.

Такий висновок місцевого суду є передчасним, не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Як вбачається з матеріалів та встановлено місцевим судом і не заперечується сторонами, ОСОБА_4 01.09.2015 року, згідно наказу ТОВ «Свиспан Лімітед» № 1402 був прийнятий на посаду слюсаря з механоскладальних робіт у цех ламінування, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці НОМЕР_1 (а.с.8).

02.07.2017 під час виконання аварійних ремонтних робіт ОСОБА_4 отримав хімічний опік та контузію обох очей, гідравлічним маслом під тиском (а.с.12-13).

У період з 03.07.2017 року по 27.10.2017 року ОСОБА_4 перебував на лікуванні, а з 28.10. 2017 по 07.12.2017 року у відпустках. З 08.12.2017 року по 11.12.2017 року його було відсторонено від роботи на період проходження позачергового медичного огляду, а з 13.12.2017 року по 20.12.2017 року він також перебував у відпустці.(а.с.37-39, 46-52).

Відповідно до медичної довідки від 11 грудня 2017 року та висновку і рекомендації комісії лікувально-профілактичного закладу Центральна районна лікарня Костопільської райради Рівненської області ОСОБА_4 визнаний не придатним для роботи за професією "слюсар з механоскладальних робіт" і йому протипоказана робота тяжкої, середньої важкості, робота з вібрацією, робота біля рухомих механізмів, на висоті (а.с. 44).

Згідно ч. 2 ст. ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В зв'язку з наведеним вище висновком підприємством ОСОБА_4 було запропоновано три вакантні посади: верстатника, оператора автоматичних ліній та клеєвара, від яких він відмовився, мотивуючи тим, що ці професії суперечать заборонам вказаним в медичній довідці (а.с.45).

Згідно наказу ТОВ "Свиспан Лімітед" № 1919 від 18.12.2017 про припинення трудового договору позивача ОСОБА_4 було звільнено з 20.12.2017 (в останній день відпустки) з посади слюсара з механоскладальних робіт у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок заключення медичної комісії № 1187 від 11.12.2017 (а.с. 41).

За наявності наведених вище обставин та правової підстави передбаченої нормою трудового законодавства для звільнення ОСОБА_4 з роботи, його звільнення з роботи було проведене з порушенням вимог ст.43 КЗпП України, тобто, без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно ч .9 ст. 43 КЗпП України та роз'яснень даних в Постанові Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 6 листопада 1992 року: встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Відмова профспілкового органу в згоді на

звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Всупереч наведеним вище нормі ч.9 ст. 43 КЗпП та роз'ясненням Пленуму ВСУ, місцевий суд, за наявності процесуальної необхідності та відповідного клопотання представника відповідача (а.с.101-103) не зупинив провадження по справі та не запитав згоди профспілкового органу на звільнення ОСОБА_4, не вирішив це питання, що й слугувало однією з підстав (передчасно до висновку профоргану) про поновлення позивача на роботі.

Відхилення клопотання представника відповідача місцевий суд мотивував тим, що про порушення ст.43 КЗпП України відповідачу було відомо з ще Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи, яка використовує найману працю за № 02А/04-17 від 05.03.2018 року, тобто ще до звернення позивача до суду.

Такі мотиви не заслуговують на увагу. Про цю обставину було відомо і місцевому суду з 15.03.2018 року, тобто з часу звернення ОСОБА_4 до суду, однак вимог тієї ж ст.43 КЗпП та вищезазначеного Пленуму ВСУ при підготовці справи до судового розгляду чи під час її розгляду виконано не було, що свідчить про його небезсторонність та передчасність висновку про наявність підстав для поновлення позивача на роботі.

Як видно з матеріалів справи, в подальшому таку згоду на звільнення ОСОБА_4, який двічі запрошувався на засідання, профспілковий орган адміністрації відповідача надав (а.с.148-155).

Тобто, підставою для поновлення позивача в даному випадку на роботі міг бути не сам факт його звільнення без згоди профоргану, а лише відсутність волевиявлення профоргану погодити таке звільнення.

Мотивування місцевого суду про звільнення ОСОБА_4 в період його тимчасової непрацездатності є помилковим.

Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Згідно абзацу 2 п.17 згаданої вище Постанови Пленуму ВСУ, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Як вбачається з матеріалів справи, в день звільнення 20 грудня 2017 року лікарняний листок (чи довідку в установлених законом випадках про тимчасову непрацездатність) ОСОБА_4 не видавався, тобто згадана норма ч.3 ст. 40 КЗпП місцевим судом застосована безпідставно. Довідки на які посилався позивач видані йому не вдень звільнення, а значно пізніше. Докази, що в день звільнення ОСОБА_4 повідомив належним чином роботодавця про його тимчасову непрацездатність по справі відсутні. І цю обставину заперечує відповідач.

До позовної заяви ОСОБА_4 була долучена виписка з медичної карти хворого ОСОБА_4 видана 13 березня 2018 року б/н, з якої вбачається, що 20 грудня 2017 року він звертався до лікаря, діагноз хронічний гастродуоденіт та йому призначено прийом ліків на 7 днів. Про звільнення від роботи не зазначено. Наступне звернення до лікаря зареєстровано 1 лютого 2018 року.

Наявна в матеріалах справи лікарська довідка №217 видана 25.04.2018 року Костопільським районним центром первинної медичної допомоги для пред'явлення в Центр зайнятості (а не по місцю роботи) про перебування ОСОБА_4на лікуванні з 20.12.2017 по 19.01.2018 не посвідчує його тимчасову непрацездатність та суперечить зазначеній вище довідці, щодо строків лікування та дати звернення в медзаклад (а.с.63, 158).

Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом МОЗ України 13.11.2001р. № 455 та зареєстрованої в Мінюсті України 4 грудня 2001 р. за № 1005/6196, а саме п. 1.1. тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

1.2. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність

забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Випадок отримання ОСОБА_4 довідки №217 від 25.04.2018 року не підпадає під зазначені пункти інструкції, а тому вона не посвідчує тимчасову його непрацездатність в день звільнення з роботи.

Отже, така правова підстава, на яку посилався місцевий суд при поновленні на роботі ОСОБА_4, як звільнення його під час тимчасової непрацездатності - по справі відсутня.

При зверненні 15.03.2018 року до суду з позовом про поновлення на роботі ОСОБА_4 було пропущено місячний строк передбачений ст.233 КЗпП України, який при даті звільнення 20 грудня 2017 року закінчився 20 січня 2018 року, а оскільки це була субота, то строк закінчився 22 січня 2018 року в понеділок - перший робочий день після вихідних.

Поновлюючи місячний строк звернення до суду в даній категорії трудових спорів, суд першої інстанції мотивував, що позивач не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, намагався врегулювати спір у позасудовому порядку, а також ним було пропущено строк звернення до суду у зв'язку з станом здоров'я. Крім того зазначив, що доказів на підтвердження вручення 20.12.2017 року наказу № 1919 від 18.12.2017 року про звільнення та трудової книжки, представником відповідача надано не було.

Колегія суддів не погоджується з наведеними мотивами.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, місячний строк звернення до суду в справах про звільнення відраховується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вважаючи обставину вручення копії наказу про звільнення позивачу в день звільнення 20.12.2017 року недоведеною, оскільки зазначена вище норма є альтернативною, щодо відрахування строку, місцевий суд відповідно до ст.11 ЦПК України, враховуючи особливості предмета спору, мав би перевірити заперечення відповідача викладені у відзиві на позов й оглянути книгу про рух трудових книжок, в якій, як і в наказі про звільнення з роботи, наявний підпис ОСОБА_4 та присутня відмітка про отримання ОСОБА_4 трудової книжки саме 20.12.2017 року.(а.с.141-144).

Вищезазначені виписка з медичної карти хворого ОСОБА_4 від 13 березня 2018 року б/н та лікарська довідка №217 від 25.04.2018 року не містять висновку про такий стан здоров'я ОСОБА_4, який би йому об'єктивно створював непереборні істотні перешкоди для звернення з позовом до суду.

Тим більше, ОСОБА_4 сам стверджує та це зазначено в оскарженому рішенні, що 04.01.2018 року (а.с.67) він звертався зі скаргою до Управління Держпраці в Рівненській області щодо його незаконного звільнення. Що його позбавляло в той же час можливості звернутись з тими самими вимогами з позовом до суду - не зазначає. Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 в 2018 році, зокрема 9 січня 2018 року отримував довідку у відповідача, 15 січня звертався в Центр зайнятості, а 19 січня в МСЕК, що вказує на те, що його стан здоров'я не позбавляв його можливості вільно пересуватись.

Крім того, в період з 22 січня по 15 березня 2018 року (протягом майже двох місяців) позивачем також не наведено причин, які можна розцінювати як поважні, що об'єктивно перешкоджали йому звернутись до місцевого суду.

Відповідно до абзацу 4 п.4 Постанови Пленуму ВСУ за № 9 від 6 листопада 1992 року: оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Отже, з'ясувавши всі обставини справи, колегія суддів вважає, що місячний строк на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі місцевим судом поновлено помилково внаслідок неправильної оцінки доказів та обставин що мають значення по справі та які не доведені належними та допустимими доказами. Цей строк пропущено ОСОБА_4 без поважних причин, підстав для його поновлення колегія суддів не вбачає, а тому в задоволенні його позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Оскільки його вимоги про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення з роботи є безпідставними, то відповідно не підлягають інші вимоги пов'язані з первісними, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судових витрат та відшкодування моральної шкоди.

Крім того, слід зазначити, що навіть за наявності всіх підстав для задоволення позовної вимоги про поновлення позивача на роботі така вимога не могла бути задоволена апріорі, оскільки позивач за станом здоров'я не придатний до роботи на посаді на яку його поновив місцевий суд та відповідно до ст.5 та 13 ЦПК України, судом не вирішувалось питання ефективного способу захисту права, яке позивач вважав порушеним в межах заявлених ним вимог та на підставі поданих доказів.

Що стосується тверджень апелянта, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, зокрема щодо зміни дати наказу про звільнення позивача, то вони не є суттєвими і визначальними в даному спорі і в передбаченому законом процесуальному порядку допущена описка усунута постановленням відповідної ухвали від 12 червня 2018 року.

Посилання позивача, що при його звільненні відповідачем не було дотримано вимог ст.9 Закону України «Про оплату праці» не заслуговує на увагу. ОСОБА_4 був звільнений з роботи після відновлення його працездатності до встановлення стійкої втрати професійної працездатності.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в заявлених позовних вимогах.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 червня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи та його скасування, поновлення його на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевича

С.С. Шимків