Справа № 347/1093/17
Провадження № 22-ц/4808/210/18
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.

секретаря Мельник О.В.,

з участю апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Верховинського районного суду від 16 травня 2018 року під головуванням судді Бучинського А.Б. у м. Верховина,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року позивач звернувся в суд з даним позовом та просив зобов'язати ОСОБА_3 припинити неправомірні дії щодо поширення негативної інформації, приниження честі, гідності, ділової репутації відносно нього та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він тривалий час працює суддею Косівського районного суду та займає посаду голови суду і в його провадженні перебували та перебувають різні скарги, заяви та позовні матеріали подані ОСОБА_3

В ході розгляду справ, відповідач зухвало поводиться, як під час судових засідань, так і за межами приміщення суду, поширює про нього неправдиві відомості, висловлюється в його сторону в брутальній та принизливій формі, зводить різні наклепи, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, поширювала негативну інформацію про те, що він знаходився на роботі в стані алкогольного сп'яніння, виштовхував її із зали судового засідання та наносив тілесні ушкодження, з приводу чого зверталася до правоохоронних органів. Поширення відповідачем недостовірної інформації завдає шкоди його діловій репутації, як судді та принижує його честь, також призводить до сильних переживань та хвилювання. Просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Верховинського районного суду від 16 травня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, інформацію, розміщену в заяві про відвід судді ОСОБА_2 від 25.01.2017 та викладену у фрагменті заяви: «Схопивши мене своїми руками, відкрив мною двері і виштовхав в коридор. А 13 січня 2017 року о 14 год. 30 хв в приміщенні цього ж суду Косівського, в нетверезому стані, ображав мене».

Зобов'язано ОСОБА_3 в строк, що не перевищує чотирнадцяти днів, з моменту набрання рішенням законної сили, спростувати недостовірну інформацію шляхом написання на ім'я судді ОСОБА_2, із подальшим дорученням до матеріалів справи, в межаї якої поширюється недостовірна інформація, заяви із текстом спростування наступного змісту: «У заяві про відвід судді ОСОБА_2 від 25.01.2017 незаконно поширено недостовірну інформацію про ОСОБА_2. Не відповідає дійсності інформація про те, що ОСОБА_2 схопив мене, ОСОБА_3, своїми руками, відкрив мною двері і виштовхав в коридор. Не відповідає дійсності також те, що 13 січня 2017 року о 14 год. 30 хв в приміщенні суду Косівського районного суду, ОСОБА_2 в нетверезому стані, ображав мене ОСОБА_3».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Вважає, що не поширювала про позивача неправдивої та недостовірної інформації, тому висновки суду про часткове задоволення позову є необґрунтованими.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідач у судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини неявки, тому справа за апеляційною скаргою слухалася без його участі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 на час розгляду даної справи у суді першої інстанції, обіймав посаду судді Косівського районного суду Івано-Франківської області.

25.01.2017 в заяві про відвід судді Сабадах Б.В. (а.с.4), відповідач ОСОБА_3 зазначила інформацію наступного змісту: «Я недовіряю цьому злочинцеві, хуліганові, корупціонерові, моєму катівникові розглядати мою скаргу, яка ним призначена на сьогодні 25 січня 2017 року 11 годину, який зловживаючи своєю посадою, домовившись з очільницею цієї «приватної фірми» цього Косівського судилища, 12 січня 2017 року в залі судових засідань приміщенні суду, порушуючи закониУкраїни, ст.ст. 19, 55 Конституції України, ст.93 Конституції України «Про судоустрій та статус суддів» провів зі мною самосуд і катування, з криками підбіг до мене «міліція, міліція», «ви вже надоїли», «складайте на неї протоколи», схопивши мене своїми руками, відкрив мною двері і виштовхав в коридор. А 13 січня 2017 року о 14 год. 30 хв в приміщенні цього ж суду Косівського, в нетверезому стані, ображав мене, принижуючи мою честь і гідність, погрозив мені не ходити до суду, бо я не маю права і не маю чого ходити до суду, приказуючи охоронцеві з'ясувати «чого я сюда в суд прийшла…».

Також, відповідач ОСОБА_3 12.01.2017 та 13.01.2017 зверталася до Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області з повідомленнями про те, що суддя Сабадах Б.В. в приміщенні Косівського районного суду вчинив з нею скандал, виштовхував із зали судового засідання та можливо перебував у стані алкогольного сп'яніння (а.с.7,8).

Позивач вважає, що поширена відповідачем у такий спосіб інформація щодо його особи є недостовірною, завдає шкоди його немайновим правам, зокрема порочить його честь, гідність та ділову репутацію.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що він просив визнати поширені ОСОБА_3 відомості, викладені у заявах, адресованих у Косівський ВП ГУ НП в Івано-Франківській області та заяві про відвід від 25.01.2017 року такими, що не відповідають дійсності, є негативною інформацією, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Просив зобов'язати відповідачку припинити неправомірні дії щодо поширення відносно нього негативної інформації, приниженя честі, гідності, ділової репутації та стягнути на його користь з відповідачки 50 000 грн моральної шкоди.

Аналізуючи поширену відповідачем інформацію у заяві про відвід судді від 25.01.2017 в частині, а саме «…схопивши мене своїми руками, відкрив мною двері і виштовхав в коридор. А 13 січня 2017 року о 14 год. 30 хв в приміщенні цього ж суду Косівського, в нетверезому стані, ображав мене…» суд першої інстанції прийшов до висновку, що у такий спосіб відповідачем поширено інформацію про фактичні обставини вчинення суддею протиправних дій, достовірність яких відповідачем перед судом не доведено.

Однак, апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд прийшов передчасно, без належного дослідження обставин справи та доводів відповідачки про те, що такі факти та дії судді по відношенню до неї мали місце і тому вона у такий спосіб захищала свою гідність.

З приводу цих же обставин відповідач зверталася із заявами в правоохоронні органи за результатами розгляду яких 13.01.2017 та 16.01.2017 дільничним офіцером поліції Косівського ВП ГУНП лейтенантом поліції І.П.Шатрук винесено висновки про відсутність даних, які б вказували на наявність в діях ОСОБА_2 кримінальних правопорушень (а.с.7,8).

Відповідно до принципу, закладеного у статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню Інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

При цьому, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Статтею 270 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на повагу до гідності та честі, які є її особистим немайновим правом.

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до роз'яснень у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» (далі - Постанова) під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Згідно п.21 Постанови, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Також згідно п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 72 рішення Європейського суду по справі Фельдек проти Словаччини від 12 липня 2001 року суд зазначає: «Відповідно до практики Суду свобода вираження поглядів є однією з основних підвалин демократичного суспільства та однією з головних передумов його прогресу і самореалізації кожної особи. Відповідно до частини 2 статті 10 вона застосовується не тільки до «інформації» або «ідей», що сприймаються прихильно, або вважаються необразливими, чи сприймаються байдуже, а також до таких, що ображають, шокують або хвилюють. Стаття 10 захищає не тільки суть висловлених ідей та інформації, але також і форму, у якій вони передаються. Ця свобода підлягає виключенням, переліченим у частині 2 статті 10, які, однак, повинні чітко тлумачитися».

Цей принцип, що випливає з Європейської конвенції та є її тлумаченням, було сформульовано Європейським судом з прав людини ще й у справі Лінгенс проти Австрії (пункт 41 рішення по справі від 8 липня 1986 року), і дана фраза повторюється в усіх рішеннях Суду по аналогічних справах. У рішенні по справі Лінгенса, Європейський суд також зазначив після цитованої вище фрази наступне: «Такими є вимоги плюралізму, толерантності й лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства».

Тобто, навіть образлива форма висловлювання не перешкоджає віднесенню його до оціночних суджень (в пункті 45 вказаного вище рішення по справі Лінгенса Європейський суд безпосередньо визнав, що спірні висловлювання є оціночними судженнями заявника).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначена ОСОБА_3 у заяві про відвід судді ОСОБА_2 від 25.01.2017 р. інформація про те, що нібито позивач «…схопивши мене своїми руками, відкрив мною двері і виштовхав в коридор. А 13 січня 2017 року о 14 год. 30 хв в приміщенні цього ж суду Косівського, в нетверезому стані, ображав мене…» є її оціночним судженням про події, які вона вважає, що відбулися саме у приміщенні суду з участю судді ОСОБА_2., які не можливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, навіть якщо такі судження є хибними, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому слід зазначити, що позивач не просив у заявленому позові про спростування поширеної недостовірної інформації у спосіб, який визначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні. Такі ж повідомлення, як і зазначені ОСОБА_3 в заяві про відвід від 25.01.2017 р., були нею зроблені на адресу Косівського відділу поліції ще 12 та 13 січня 2017 року і відповідними висновками посадових осіб відділу поліції у діях ОСОБА_2 були відсутні ознаки кримінального правопорушення та відсутня можливість внесення цих відомостей до єдиного реєстру досудових розслідувань. Тому такі звернення ОСОБА_3 до компетентного органу із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 у частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, викладену у заяві про відвід судді ОСОБА_2. від 25.01.2017 року та її спростування не підлягають до задоволення і у позові в цій частині також слід відмовити, про що постановити нове судове рішення. В решті рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, тому його слід залишити в силі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України слід провести між сторонами розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Верховинського районного суду від 16 травня 2018 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, викладену в заяві про відвід судді ОСОБА_2. від 25.01.2017 року та зобов'язання її спростування відмовити.

В решті заочне рішення суду залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя с. Шешори Косівського району на користь ОСОБА_3, жительки АДРЕСА_1 понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 1 057,20 грн (одну тисячу п'ятдесят сім гривень 20 коп).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.В. Пнівчук