АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/2895/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

Судді - доповідача: Білич І.М.

Суддів: Соколової В.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 листопада 2017 року ухвалену під головуванням судді Арапіної Н.Є.

в цивільній справі № 755/6365/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення та виселення.

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звертаючись у вересні 2017 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення та виселення. Обгрунтовувала свої вимоги тим, що з весни 2007 року вона не може ввійти до квартири АДРЕСА_1 так як інший співвласник квартири, її донька ( відповідач по справі) змінила замки на вхідних дверях квартири. І разом із своїм співмешканцем ( ОСОБА_3.) чинять їй перешкоди щодо користування квартирою. Тому беручи до уваги, що вона як власник квартири має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також ставити питання щодо усунення перешкод у здійсненні права користуватися та розпоряджатися своїм майном, просила суд задовольнити вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2.

Не погоджуючись з ухвалою суду відповідачем ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу в якій ставиться питання щодо її скасування та постановлення нової ухвали про повернення позовної заяви позивачу. З посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. А саме недотримання правил підсудності.

Відповідно до п. 8 ч.1 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці ( відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним, справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року.

Статтею 3 ЦПК України передбачено зокрема, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позивач у судовому засіданні не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про день і час судового розгляду повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. Однак судові повідомлення двічі поверталися на адресу апеляційного суду з відміткою за закінченням терміну зберігання.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, що не з'явилися в силу вимог ст. 372 ЦПК України з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_1 звертаючись до суду з апеляційною скаргою самостійно зазначила в ній місце реєстрації відповідачів. І саме за цією адресою апеляційним судом ОСОБА_1 була отримана ухвала апеляційного суду про залишення поданої апеляційної скарги без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Подаючи до суду заяву про усунення недоліків ОСОБА_1 не вказувала про зміну місця перебування відповідачів, продовжуючи зазначати адресу своєї реєстрації : АДРЕСА_1

Саме за зазначеною адресою апеляційним судом здійснювалися виклики відповідачів у судові засідання, які поверталися на адресу з відміткою « за закінченням терміну зберігання»

Частиною 1 ст. 131 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про змінну місця свого проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97 -ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Згідно п.10 ч.3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства зокрема є розумність строків розгляду справи судом.

Відповідно до ст.371 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення особи, що з'явилася у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відкриття провадження у справі керувався положеннями ст.ст. 122, 127, 130, 156 ЦПК України, зазначаючи, що зміст і форма позовної заяви та доданих до неї документів відповідає вимогам ст.ст.119, 120 ЦПК України, позовна заява підсудна Дніпровському районному суду м. Києва. Підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення заяви, відмови в відкритті провадження у справі на даній стадії не має.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_1 вказувала на те, що ухвала суду про відкриття провадження постановлена судом з порушенням правил підсудності, а відтак підлягає поверненню позивачу. Так як вона будучи співвласником спірної квартири ніколи не бачила там проживаючого відповідача ОСОБА_3, навіть не чула про таку особу. При перевірці відомостей у довідці обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у місті Києві також відсутні дані щодо реєстрації ОСОБА_3 за спірною адресою. Не зазначення позивачем у позовній заяві відомостей про дату народження відповідача позбавило суд можливості отримати інформацію про зареєстроване місце перебування відповідача ОСОБА_3, і відповідно визначитись чи підсудна дана справа саме Дніпровському районному суду міста Києва.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції правил підсудності не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Заявлені позивачем вимоги при подачі позову вказували на наявність правовідносин, що виникають з приводу нерухомого майна. Підсудність такої категорії справ законодавчо визначено, як виключну - ст. 114 ЦПК ( в редакції 2004 року на час звернення з позовом. І позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до п 41. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 42 даної постанови визначено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Оскільки предметом позову є усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та виселення з квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 яка належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу ОСОБА_1 що підтверджується матеріалами справи, то суд першої інстанції правомірно виходив з того, що спір виник з приводу нерухомого майна, яке територіально розташовано в Дніпровському районі міста Києва, а відтак справа підсудна Дніпровського районного суду міста Києва.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання позивачем форми позовної заяви при зверненні до суду не можуть бути підставою для судового розгляду з урахуванням того, що окремо від рішення суду може бути оскаржена ухвала суду першої інстанції в частині відкриття провадження лише з підстав порушення правил підсудності.

За правилами ч.2 ст.353 ЦПК України, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права і підстав для її скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 383, 384 ЦПК України, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року « 1402 - У111, п. 8 розділу Х111 «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147 - У111 від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: