АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1419/18 Справа № 208/1437/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді : Ткаченко І.Ю.

суддів: Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі: Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ТОВ «Кредитні ініціативи» про поділ спільного сумісного майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2011 року позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя. У своєму позові позивачка ОСОБА_2, з урахуванням уточнень, просить суд в порядку поділу залишити за нею квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої складає 26 000 гривень; залишити за відповідачем ОСОБА_3 побутове майно на загальну суму 11 059 гривень; стягнути з неї на користь ОСОБА_3 різницю вартості виділеного їй майна у натурі, зменшену на суму різниці, яка підлягає сплаті, від отриманого побутового майна у сумі 7 636,50 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25 лютого 2006 року. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. 06 лютого 2007 року було укладено договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за яким було придбано квартиру АДРЕСА_1, вартістю 26 000 грн. Також ними було придбано побутове майно, а саме плазмовий телевізор Aquos Care Plan, теперішня ринкова вартість з урахуванням 50% зносу 10 000 грн.; мясорубка Moulinex ME 41013 Е, вартістю 559 грн., мікрохвильова піч Panasonik ринкова вартість з урахуванням 50% зносу 500 грн., загальна суму побутового майна складає 11 059 грн. 30 січня 2009 року шлюб було розірвано та вона залишилась проживати в квартирі з дитиною. Відповідач виїхав з квартири на даний час в квартиру не зявляється (том 1 а.с. а.с. 5-7, 48-49)

Не погодившись із позовом, ОСОБА_3 подав зустрічний позов, в якому, з урахуванням уточнень до позову, просив суд визначити за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності за кожним по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1; визначити за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності за кожним по Ѕ частини автомобіля марки MAZDA 6 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3 (том 1 а.с. а.с. 163-166, 206).

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ТОВ «Кредитні ініціативи» про поділ майна подружжя (том 1 а.с.211).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя - задоволенні частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ТОВ «Кредитні ініціативи» про поділ майна подружжя - задоволенні частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1.

В інших частинах позовів відмовлено та вирішено питання щодо судового збору (том 1 а.с. 229-230).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, фактично просить рішення суду скасувати в частині, якою було відмови апелянту у задоволенні позовних вимог про виділ майна в натур та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 різниці вартості виділеного їй майна, та поділено спільне сумісне майно подружжя (квартиру), яку було виділено сторонам по Ѕ частині кожному, й ухвалити в цій частині нове рішення яким задовольнити її первісні позовні вимоги в повному обсязі (том 1 а.с. 238-239, том 2 а.с. 3-11,96-105).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині якою було поділено спільне сумісне майно подружжя, а саме квартира АДРЕСА_1, яка була виділена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частині, та в частині відмови апелянту у задоволенні позовних вимог про виділ майна в натур та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 різниці вартості виділеного їй майна, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах.

В частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про поділ спірного майна, а саме автомобіля марки MAZDA 6 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3, рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині, залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 2006 року (том 1 а.с.11), який рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 січня 2009 року було розірвано (том 1 а.с.12).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається зі свідоцтва про народження дитини від 19 вересня 2006 року, яка на даний час проживає разом із позивачем ОСОБА_2 та знаходяться на її утриманні (том 1 а.с.11 зворот).

Під час знаходження сторін в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 06 лютого 2007 року, який посвідчений приватний нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстровано в реєстрі № 544, ними було придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.16).

Також, згідно довідки №31/4-1244-49 аз від 09.12.2016 року виданого ТСЦ№1244 регіонального сервісного центру МВС у Дніпропетровській області за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у 2007 році зареєстровано автомобіль MAZDA 6 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (том 1 а.с.167).

Задовольняючи частково первісні та зустрічні позовні вимоги в частині визнання права власності за кожним по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з того, що вищевказане майно придбане сторонами під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям, як спільне сумісне майно подружжя у відповідності до вимог ст. 60 та ст. 70 СК України.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог про виділ в натур майна та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 різниці вартості виділеного їй майна, суд 1 інстанції посилався на те, що відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Щодо відмову у задоволенні первісних позовних вимог в частині поділу та виділення ОСОБА_3 побутового майна: плазмовий телевізор Aquos Care Plan, вартістю 10 000 грн., мясорубку Moulinex ME 41013 Е, вартістю 559 грн., мікрохвильову піч Panasonik, вартість 500 грн. , суд 1 інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надала суду доказів про наявність вказаного майна, що не уможливлює встановити його вартість та ідентифікувати це майно, також з наданих до суду документів не можливо встановити ким та коли воно було придбано.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про поділ спірного майна, а саме автомобіля марки MAZDA 6 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3, суд 1 інстанції посилався на вимоги ч. ч. 1-3 ст. 71 СК України, відповідно до яких майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Враховуючи, що спірний автомобіль є неподільною річчю, доказів стосовно вартості якого суду не надано, суд 1 інстанції позбавлений можливості поділити це майно між сторонами, виділивши його одному із подружжю із компенсацією іншому подружжю.

В частині поділу автомобіля марки MAZDA 6 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3, судове рішення фактично сторонами не оскаржується, а відповідно й судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог сторін в частині, яка оскаржується, колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, а рішення суду в оскарженій частині є обґрунтованим й відповідає вимогам закону.

Так, згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до вимог ст. 21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

А частиною 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Враховуючи, що сторони не домовилися про порядок поділу зазначеного майна, не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації одним із них та не було внесено попередньо відповідну грошову компенсацію на депозитний рахунок суду, а спірна квартира не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток у праві спільної сумісної власності, суд 1 інстанції обґрунтовано визнав ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу, залишивши майно в їх спільній частковій власності (по Ѕ частині кожному), що відповідає положенням ст. 70 СК України.

Також суд 1 інстанції дійшов обгрунтованих висновків і щодо відсутності підстав для поділу та виділу ОСОБА_3 побутового майна, а саме плазмового телевізора, мясорубки та мікрохвильової печі, оскільки ОСОБА_2 не надала суду доказів на підтвердження придбання зазначеного майна саме подружжям та про наявність вказаного майна на час розгляду справи.

Посилання апелянта ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції дійшов безпідставного висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі твердження є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Доводи апелянта щодо придбання спірної квартири за кошти, отримані нею у борг, не мають значення для правового вирішення спору в цій частині, оскільки як зазначає сама позивачка в позові та в апеляційній скарзі спірна квартира є їх з колишнім чоловіком спільною сумісною власністю, за частку якого вона згодна виплатити йому компенсацію її вартості. Враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спірної квартири, ОСОБА_3 не погодився на отримання відповідної грошової компенсації, а ОСОБА_4 не внесла суму відповідної грошової на депозитний рахунок суду, висновки суду щодо поділу спірної квартири є обґрунтованими.

Крім того, апелянт ОСОБА_4 не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала позовні вимоги, свої заперечення проти зустрічного позову та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскарженій частині відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: