Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 756/6394/14-ц

провадження № 61-10110св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 2 100 000 грн зі сплатою 11,8 % річних строком до 17 січня 2028 року. На забезпечення кредитних зобов'язань між указаними особами укладено договір іпотеки від 18 січня 2008 року, предметом якого є квартира № АДРЕСА_1. В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. Для забезпечення виконання вказаного договору між позивачем та третьою особою ОСОБА_4 укладено договір поруки від 18 січня 2008 року, відповідно до умов якого остання поручилася перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. ОСОБА_3 належним чином кредитного зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 4 833 516,50 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором

від 18 січня 2008 року в розмірі 4 833 516,50 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на цей предмет іпотеки.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» суму заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 4 833 516, 50 грн. Однак, відповідач ОСОБА_3 не сплатив вказану суму заборгованості.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за вказаним іпотечним договором, а саме на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 132,30 кв. м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3, яка становить 4 833 516,50 грн та складається з: 1 919 485,97 грн - строкова заборгованість за кредитом; 125 251,63 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 21 814,27 грн - строкова заборгованість за процентами; 595 394,63 грн - прострочена заборгованість за процентами; 3 990 грн - строкова заборгованість з комісії; 167 580 грн - прострочена заборгованість з комісії; 2 000 000 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків, комісії, шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на квартиру № 21 в корпусі № 1 будинку № 6 на просп. Г. Сталінграду

в м. Києві, погоджена вартість якої згідно з пунктом 5 іпотечного договору, становить 2 354 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 3 643 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», направивши відповідачу повідомлення з вимогою про усунення порушення умов договору, як це передбачено статтею 35 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), реалізував своє право на позасудове врегулювання спору, оскільки відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, заборгованість не погасив.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року скасовано й ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що Законом та іпотечним договором від 18 січня 2008 року передбачено три способи захисту на задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з пунктом 8.4.15 договору іпотеки іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.

27 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що 18 січня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та

ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 2 100 000 грн зі сплатою 11,8 % річних строком до 17 січня 2028 року.

На забезпечення кредитних зобов'язань між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 18 січня 2008 року, предметом якого є квартира № АДРЕСА_1.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з яким остання прийняла на себе зобов'язання відповідати за повне і своєчасне виконання кредитного зобов'язань відповідачем.

ОСОБА_3 належним чином кредитного зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 4 833 516,50 грн.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 2.1.1 договору іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

У пункті 8.4.8 договору іпотеки визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а в разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, у пункті 11.2 договору іпотеки зазначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, і спростовують доводи касаційної скарги.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду не передбачені Законом.

Враховуючи вказане, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України це судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик