Справа № 462/4780/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2018 року Залізничний районний суд міста Львова

у складі :

головуючого-судді Ліуша А.І.

з участю секретаря Трипалюк А.Б.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державного казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, покликаючись на те, що слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова Стрельбицьким В.В. 06 лютого 2017 року винесено завідомо неправосудну ухвалу про залишення скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження без розгляду. Апеляційним судом Львівської області скасовано дану ухвалу. Вважає, що такі дії судді свідчать про його корисливі дії, внаслідок яких йому завдано моральну шкоду у звязку з нервовим стресом, переживаннями, порушенням сну. Просить стягнути з відповідача на його користь 25000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримано представником відповідача 08 жовтня 2018 року, однак відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву, а відтак суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Судом встановлено, що слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова Стрельбицьким В.В. 06 лютого 2017 року постановлено ухвалу про залишення скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова Стрельбицького В.В. від 06 лютого 2017 року скасовано.

Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Крім того, у постанові № 6-3139цс16 від 01 березня 2016 року, Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно якої особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції.

Внаслідок наведеного, суд вважає, що позивач у повній мірі скористався своїми процесуальними правами, оскаржив судове рішення у апеляційній інстанції, у якій було переглянуте вказане рішення.

Окрім цього, позивача обгрунтовує свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди незаконністю ухвали судді, з огляду на її скасування Апеляційним судом Львівської області, однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, зокрема, такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у постанові № 641/2328/17 від 04 липня 2018 року.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що ухвала слідчого судді Галицького районного суду м. Львова Стрельбицького В.В. від 06 лютого 2017 року є незаконною та завідомо неправосудною, оскільки такі факти можуть бути встановлені виключно в межах кримінального провадження.

Також, Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розяснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, порушення сну, а також не доведено причинно-наслідкового звязку між такими моральними стражданнями та постановленням слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова Стрельбицьким В.В. ухвали від 06 лютого 2017 року.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження.

Керуючись ст.ст. 12, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державного казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Залізничний районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2018 року.

Суддя: /підпис/ ОСОБА_2

Копія вірна.

Суддя: А.І.Ліуш