Справа пр. №2/756/2090/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2018 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Субіна М.О.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у борг грошові кошти у сумі 5310,00 грн, які зобов'язався повернути у термін до 14 червня 2013 року.

За договором від 18 липня 2013 року ОСОБА_2 отримав в позику від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 3765,00 грн. Термін повернення - 18 серпня 2013 року.

18 січня 2014 року відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти у сумі 4016,35 грн, які зобов'язався повернути у термін до 18 лютого 2014 року.

Також 26 липня 2014 року сторони уклали договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 отримав у борг в ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 8400,00 грн, які він зобов'язався повернути у термін до 26 серпня 2014 року.

23 січня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти у сумі 8150,00,00 грн, які він зобов'язався повернути у термін до 23 лютого 2015 року.

За договором від 21 травня 2015 року ОСОБА_2 отримав в позику від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 7237,00 грн. Термін повернення - 21 червня 2015 року.

Крім того, 28 травня 2015 року відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти у сумі 7800,00 грн, які зобов'язався повернути у термін до 28 червня 2015 року.

19 жовтня 2015 року сторони уклали договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 отримав у борг в ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 38000,00 грн, які він зобов'язався повернути у термін 19 листопада 2015 року.

Позивач стверджував, що відповідач кошти, отримані в борг не повернув, безпідставно ухилившись від взятих на себе зобов'язань.

У ході розгляду справи ОСОБА_3 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що у результаті проведеної взаємозвірки було встановлено, що неповернутою залишається лише позика за договором від 19 жовтня 2015 року. З цих підстав позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19 жовтня 2015 року у сумі 47246,52 грн, у тому числі основний борг у сумі 38000,00 грн, втрати від інфляції у сумі 456,00 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 526,19 грн, пеня за прострочення виконання зобов'язання у сумі 8228,33 грн.

У судовому засіданні 22 березня 2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя, просив суд їх задовольнити. У судове засідання, призначене на 27 квітня 2018 року, представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позов ОСОБА_3 задовольнити з урахування заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, пояснив, що отримав в борг грошові кошти у сумі 38000,00 грн за договором позики від 19 жовтня 2015 року, проте у зв'язку з матеріальною скрутою повернути їх не зміг. З цих підстав ОСОБА_2 не заперечував проти стягнення з нього боргу у сумі 38000,00 грн, втрати від інфляції у сумі 456,00 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 526,19 грн. У задоволенні вимог ОСОБА_3 щодо стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання у сумі 8228,33 грн відповідач заперечував у зв'язку з пропуском ОСОБА_3 строку позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

19 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальник) грошові кошти у сумі 38000,00 грн (а. с. 21).

На підтвердження укладнення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 38000,00 грн (а. с. 22).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з п. 5 договору позики від 19 жовтня 2015 року позичальник зобов'язався повернути позику у термін до 19 листопада 2015 року.

Однак ОСОБА_2 належним чином не виконав взяті на себе за договором позики від 19 жовтня 2015 року зобов'язання, своєчасно не повернув суму грошових коштів, отриману в позику.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Ч. 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з п. 6 договору позики від 19 жовтня 2015 року у разі прострочення повернення позики позикодавець вправі нарахувати пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Пеня за прострочення позичальником зобов'язання щодо своєчасного повернення позики нарахована позивачем за період з 19 листопада 2015 року по 17 травня 2016 року у сумі 8228,33 грн.

П. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України визначено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач ОСОБА_2 зробив заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача щодо стягнення пені за прострочення зобов'язання щодо своєчасного повернення позики

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 заявлено до стягнення пеню, нараховану поза межами річного строку до моменту пред'явлення позивачем позову, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України передабчено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами.

Втрати від інфляції позивача становлять 456,00 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання - 562,19 грн та підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 19 жовтня 2015 року у сумі 38000,00 грн, втрати від інфляції у сумі 456,00 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 526,19 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 389,82 грн (38982,19 грн / 47246,52 грн х 472,46 грн = 389,82 грн).

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 526, 530, 533, 536, 549, 550, 551, 553, 554, 610, 625, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, та, керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) борг за договором позики від 19 жовтня 2015 року у сумі 38000 (тридцять вісім тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, втрати від інфляції у сумі 456 (чотириста п'ятдесят шість) гривень 00 (нуль) копійок, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 526 (п'ятсот двадцять шість) гривень 19 (дев'ятнадцять) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) судовий збір у сумі 389 (триста вісімдесят дев'ять) гривень 82 (вісімдесят дві) копійки.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук