Справа № 487/5703/16-ц Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/4812/36/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 листопада 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргоюпредставникаОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено о 13 годині 30 хвилин 02 травня 2018 року у приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Щербини С.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права власності, шляхом виплати компенсації та визнання права власності,

у с т а н о в и л а :

08 листопада 2016 року ОСОБА_2 пред'явила до свого рідного брата ОСОБА_4 зазначений позов, в якому просила припинити право власності того на належну йому 1/9 частку в квартирі АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на цю частку.

Позов обґрунтовувала наступним.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 лютого 2002 року, квартира АДРЕСА_1 в рівних частках - по 1/3 частки кожному, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Загальна площа квартири становить 59,1 м-2, а житлова - 35,5 м-2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, у тому числі і 1/3 частку в названій квартири.

Спадкоємцями першої черги його майна за законом були вона, брат та мати, які і прийняли спадщину в рівних частках - по 1/9 кожний; вона та мати - відповідно до ст. 1268 ЦК України, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживали із спадкодавцем та не заявили про відмову, а ОСОБА_4, оскільки у шести місячний строк подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

23 серпня 2016 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на 1/9 частку в квартирі.

Мати сторін такого свідоцтво не отримувала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_6, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на 4/9 часток квартири АДРЕСА_1, з яких - 1/3 частка в квартирі, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 лютого 2002 року та 1/9 частка, в порядку спадкування, після смерті її чоловіка ОСОБА_5

За життя ОСОБА_6 розпорядилась своїм майном, склавши заповіт на ім'я дочки, яка прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори.

26 серпня 2016 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 4/9 часток спадкового майна - квартири АДРЕСА_1.

Отже, на час пред'явлення даного позову частка позивача в спірній квартири становила 8/9 часток, що в загальній площі відповідає 52,6 м-2, а у житловій - 31,55 м-2, а відповідача 1/9 часток - що в загальній площі становить 6,5 м-2, а в житловій - 3,94 м-2.

Посилаючись на те, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною; з 1989 року він у ній не проживає, та комунальні послуги за неї не сплачує; має інше житло; квартира є неподільною, а спільне володіння і користування майном є неможливим, відповідач відмовляється продати свою частку, відповідно до ст. 365 ЦК України, просила припинити право власності відповідача на 1/9 частку квартири, з виплатою нею йому грошової компенсації у розмірі 66 077 гривень, згідно висновку про оцінку квартири.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

ПредставникОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, про задоволення позову в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду нормам чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки воно суперечить нормам матеріального права і прийняти постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що за ОСОБА_4 право власності на 1/9 частки не зареєстровано, а тому воно і не може бути припинено.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, частково погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, та висновків щодо них. У той же час, висновок районного суду щодо результату вирішення спору є помилковим, оскільки суперечить чинному цивільному законодавству.

Так, за Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 356 ч.1 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

В силу ст. ст. 358, 364 та 365 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Крім того, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

При цьому, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У той же час, суд може вирішувати правову долю майна, в тому числі і спільного, лише за умови, що воно у встановленому законом порядку стало об'єктом права власності, перебуває у вільному цивільному обороті і не має передбачених законом чи ухваленим компетентним органом відповідним правозастосовним актом обтяжень та обмежень, які б перешкоджали такому обороту.

Зокрема, перешкодою до вільного цивільного обороту об'єктів нерухомості є наявність в ньому самовільних перепланувань, добудов та переобладнань, а також помилок у правовстановлюючих документах.

При цьому, вирішуючи дану категорію спорів, слід враховувати, що згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину, як і його реєстрації - не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, районний суд проігнорував виписані норми і частину, ним же встановлених обставин.

Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 лютого 2002 року Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради, квартира АДРЕСА_1, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/3 частки кожному (т.1 а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 і належну йому частку у вищезазначеній квартирі в рівних частках - по 1/9 частці успадкували: дружина та донька (т.1 а.с. 48-70). 1/9 частка, через брак необхідних документів у відповідача, залишилася неуспадкованою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (мати сторін) та після її смерті відкрилась спадщина на 4/9 часток в названій квартирі, які за заповітом успадкувала позивач (т.1 а.с. 90-91).

12 липня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/9 частку квартири в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_5

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2017 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/9 частку спірної квартири, в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_5 (т.1 а.с.198).

Це рішення набрало законної сили, а відповідно сторони по ньому набули встановлених прав та обов'язків.

ОСОБА_2 посилаючись на те, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною та становить лише 1/9 , що відповідач з 1989 року у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не оплачує, має інше житло, квартира є неподільною, а спільне володіння і користування майном є неможливим, відповідач відмовляється продати свою частку, відповідно до вимог ст. 365 ЦК України просила суд припинити право власності відповідача на 1/9 частку квартири.

На підтвердження своєї вимоги та відповідно до ч.2 ст. 365 ЦК України ОСОБА_2 перерахувала на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області по квитанції № 0.0.781762291.1 від 09.06.2017 року грошова компенсацію за 1/9 частку відповідача у розмірі 66 077 гривень, згідно висновку про оцінку квартири.

Таким чином, у справі були наявними передбачені п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умови для припинення на користь позивача права власності відповідача на належну йому частку у праві власності на об'єкт спільної часткової власності.

За такого, суд міг і повинен був припинити право відповідача на належну йому частку у спільному майні, оскільки вона є незначною, і позивач, на відшкодування припиненого права на власність, вніс достатню для компенсації грошову суму, яку відповідач має право безперешкодно отримати та визнати таке право за позивачем.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до протилежного, помилкового висновку про відсутність підстав для припинення права власності ОСОБА_4 на 1/9 частку квартири, то оскаржене рішення слід скасувати, а допущену помилку - виправити постановою апеляційної інстанції.

Такий висновок повністю ґрунтується на вимогах закону і не спростовується послідуючими діями відповідача з реєстрації своєї частки.

Одночасно з задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, понесені нею в обох судових інстанціях.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2018 року скасувати і прийняти у справі постанову, якою, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Припинити право власності ОСОБА_4 на 1/9 частку у квартирі АДРЕСА_1, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 66 077 гривень вартості відчужуваної частки, внесених нею 09.06.2017 року за квитанцією № 0.0.781762291.1, на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області, за викуп 1/9 частки по цивільній справі № 487/5703/16-ц.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частку у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 478 гривень 75 копійки на відшкодування судового збору в обох судових інстанціях.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року