Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 591/3625/16-ц

провадження № 61-15013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Криворотенка В. І., Собини В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовну заяву мотивовано тим, що 13 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № SUC4GA (далі - кредитний договір), за умовами якого позивачу надано кредит на споживчі цілі у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 67 350 доларів США зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном повернення 13 лютого 2018 року.

Пунктом 5.1.кредитного договору передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, зазначеному у пункті 8.4. договору, за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит виплат видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.

Згідно із пунктом 8.4. кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Відповідно до пункту 5.3. кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більше, ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позики.

Зазначаючи про те, що кредитний договір від 13 лютого 2008 року укладено з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, визначених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним кредитний договір в частині пунктів 5.1., 5.3. та 8.4.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 грудня 2016 року у складі судді Бурди Б. В. позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 5.1. та 8.4. кредитного договору № SUC4GA, укладеного 13 грудня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, в частині визначення розміру пені, з моменту укладення договору.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмолено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення пункту 5.3. в частині сплати позичальником штрафу у розмірі 250 грн + 5% від суми позики за порушення позичальником строків платежів більше, ніж на 30 днів, не суперечать нормам чинного законодавства та спрямоване на забезпечення належного виконання позичальником умов договору. Позивачем не доведено, що дане положення кредитного договору є несправедливим та таким, що суперечить нормам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, перевіряючи зміст кредитного договору, судом першої інстанції встановлено, що його умовами фактично передбачено відповідальність лише однієї сторони - позивальника. Пункти 5.1., 8.4. кредитного договору містять умову про те, що боржник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми прострочення платежу, що вносить дисбаланс у правовідносини між банком та позичальником, а тому такі умови суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 27 лютого 2017 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 грудня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасовано та відмовлено ОСОБА_4 у позові в цій частині.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції при визнанні недійсними пунктів 5.1., 8.4. кредитного договору не врахував правовий характер пені, яка є видом забезпечення виконання зобов'язання та обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а тому дійшов помилкового висновку про невідповідність положень кредитного договору щодо визначення розміру пені нормам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_4 у касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності, та, як наслідок, призводять до дисбалансу договірних правовідносин. А тому суд першої інстанції, на підставі належним чином досліджених доказів, дійшов правомірного висновку про те, що умови кредитного договору, викладені у пунктах 5.1., 8.4., є несправедливими та підлягають визнанню недійсними.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № SUC4GA (далі - кредитний договір), за умовами якого позивачу надано кредит на споживчі цілі у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 67 350 доларів США зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном повернення 13 лютого 2018 року.

Пунктом 5.1.кредитного договору передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у пункті 8.4. договору, за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати.

Згідно із пунктом 8.4. кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Відповідно до пункту 5.3. кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більше, ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позики.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 6-1063цс17.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, правильно виходив із того, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними пунктів 5.1. та 8.4 оспорюваного договору, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення постановлено відповідно до вимог норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д.Д. Луспеник