РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого - судді Карплюка О.І.

при секретарі Скоринському В.В.

з участю позивача ОСОБА_1

та представників відповідачів ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним договору дарування,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання будинку, що по вул. Львівське шосе, 9 в м. Хмельницькому, спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним договору дарування вказаного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 30 травня 2016 року, посилаючись на те, що він був набутий ними за час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, згоди на його відчуження вона не давала. Крім того, зазначає, що частина вказаного будинку є самочинно побудована, а тому не може бути предметом цивільно-правового договору.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала.

В судовому засіданні представники відповідачів проти позову заперечують, посилаючись на те, що спірний житловий будинок був набутий ОСОБА_4 на підставі договору дарування, а тому є його особистою власністю. Крім того, просять суд застосувати строки позовної давності в зв'язку з минуванням трирічного терміну.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Так, відповідно до вимог ст. 41 ч. 1 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Відповідно до вимог ст. 22 ч. 1 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ст. 24 ч. 1 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до вимог ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до вимог ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ст. 57 ч. 1 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі з 16 листопада 1991 року по 16 грудня 2013 року.

11 жовтня 1994 року ОСОБА_4 набув право власності на 13/25 частки жилого будинку, що по вул. Львівське шосе, 9 в м. Хмельницькому, на підставі укладеного із ОСОБА_6 відповідного договору дарування, який в судовому порядку ніким не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 317 ч. 1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

30 травня 2016 року ОСОБА_4 подарував вказану частку жилого будинку ОСОБА_5 на підставі укладеного з нею відповідного договору дарування.

Крім того, судом не встановлено обставин спільної участі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у набутті спірного майна.

Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В зв'язку з цим вжиті на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 26 вересня 2017 року заходи забезпечення позову у виді арешту 13/25 частки жилого будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що по вул. Львівське шосе, 9 в м. Хмельницькому, і яка належить на праві власності ОСОБА_5, підлягають скасуванню.

Керуючись ст. 41 ч. 1 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 158, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 57 ч. 1, 69, 70 ч. 1 СК України, ст. ст. 317 ч. 1, 368 ч. 3 ЦК України, ст. ст. 22 ч. 1, 24 ч. 1 КпШС України, ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність», суд

вирішив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання будинку, що по вул. Львівське шосе, 9 в м. Хмельницькому, спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним договору дарування вказаного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 30 травня 2016 року, відмовити.

Заходи забезпечення позову у виді арешту 13/25 частки жилого будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що по вул. Львівське шосе, 9 в м. Хмельницькому, і яка належить на праві власності ОСОБА_5, скасувати.

Повне судове рішення складено 13 березня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

12.03.2018