Справа № 694/1570/17
провадження 2/694/6/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

05.03.2018 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

Головуючої судді Сакун Д.І.,

при секретарі Матвієнко А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 міської ради Черкаської області, третя особа ОСОБА_5 будинок-інтернат для інвалідів та престарілих про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул. Енгельса, 19 в м. Звенигородка Черкаської області.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що у листопады 2002 року вын домовився із своєю сусідкою ОСОБА_6 про придбання її будинку, розташованого в м. Звенигородка, по вул. Енгельса, 19. На підтвердження укладення вказаної угоди ОСОБА_6 К написала йому розписку на суму 5000грн. отриманих в рахунок оплати за продаж будинку, передала йому правоустановчі документи на будинок, будинкову книгу та технічний паспорт. Оскільки позивач відїжджав до Росії вони домовились, що ОСОБА_6 ще певний час буде проживати у своєму будинку, а після його повернення з вони укладуть договір купівлі-продажу. В подальшому ОСОБА_6 К відмовлялася укласти договір купівлі-продажу на прохання дружини позивача, а 12.02.2005р. вона померла так і не переоформивши будинок. Про існування спадкоємців після смерті ОСОБА_6 позивачеві невідомо. Оскільки з листопада 2002 року позивач та його дружина доглядають та користуються вказаним будинком, то він має право на визнання за ним права власності на вказаний будинок в порядку набувальної давності.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задоволити. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Крім того вказав, що позивач з 2000 року і по даний час працює за кордоном і приїжджає в Україну лише двічі на рік на 1-1,5 тижні. Причини по яким померла ОСОБА_6 ухилялася від оформлення нотаріального договору купівлі-продажу не навів.

Представник відповідача ОСОБА_5 міської ради Черкаської області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказала що вимоги є недоведеними.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказала, що позивачем були відшкодовані всі витрати здійснені ними на утримання ОСОБА_6 Вказала, що свідоцтво про право на спадщину ними не отримано.

Заслухавши представника позивача, представників відповідача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Українивстановлено, що правиласт. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна:

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які відповідно до ст. 81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по вул. Енгельса, 19 в м. Звенигородка належить ОСОБА_6, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.05.1987р.

ОСОБА_6 померла 12.02.2005р., що підтверджується копією актового запису про смерть №50 від 18.02.2005р.

Відповідно до розписки від 10.11.2002 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 5000 за проданий йому житловий будинок № 19 по вул. Енгельса в м. Звенигородка..

За життя ОСОБА_6 було складено заповіт від 10.02.2005р., відповідно якого все належне їй майно вона заповіла ОСОБА_5 будинку-інтернату для інвалідів і престарілих. Вказаний заповіт недійсним на час розгляду справи не визнано.

Після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_5 будок-інтернат для інвалідів і престарілих звернувся у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини від 24.05.2005р. однак свідоцтва про право на спадщину не отримав.

Власники вказаного будинку на даний час у реєстрі Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не значяться.

Слід визначити ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей (ОСОБА_7 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13).

Так, як вбачається з пояснень представника позивача ОСОБА_4 постійно працює за кордоном у приїжджає в Україну лише 2 рази на рік на 1-1,5 тижні. Фактично саме в цей час він і володів та користувався спірним будинком. Решту часу за спірним будинком наглядала дружина позивача. На даний час позивач також перебуває на роботі за кордоном.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, пояснила, що вона є дружиною позивача. ОСОБА_6 була їхньою сусідкою і мала проблеми зі здоровям внаслідок похилого віку. Вони з чоловіком допомагали, готувала їжу, допомогала по господарству. ОСОБА_6 не вистачало грошей на забезпечення елементарних життєвих потреб і вони запропонували їй купити в неї будинок, за що сплатили 5000грн., про що було складено відповідну розписку. Оскільки її чоловік постійно працює за кордоном і йому необхідно було відїжджати, то оформити нотаріально договір купівлі-продажу вони не встигли. Пізніше ОСОБА_6 померла. Про існування заповіту їй нічого відомо не було. ЇЇ чоловік постійно працює за кордоном і приїжджає в Україну не частіше ніж два рази на рік приблизно на тиждень. На даний час він також перебуває не на території України.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9., пояснив, що він є товаришем позивача і він у 2002 році позичив останньому 2000грн. на придбання будинку. Про обставини купівлі спірного домоволодіння він не обізнаний.

Відтак суд вважає, що позивачем не доведено фактичне володіння спірним житловим будинком, протягом встановленого законом періоду, навпаки таке володіння спростоване як поясненнями представника позивача так і свідком ОСОБА_8, які вказали, що позивач перебуває на території України не частіше двох разів на рік у термін близько тижня. Суд не може визнати таке володіння таким, що здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Фактичне володіння даним будинком дружиною позивача не може бути підставою для визнання права власності за позивачем на вказаний будинок, оскільки здійснювалося не ним.

Більш того, позивачеві було відомо, що він володіє чужою річчю, оскільки як вбачається з позову та пояснень наданих у судовому засіданні він неодноразово намагався укласти договір купівлі-продажу спірного будинку з його власницею, проте остання за свого життя відмовлялася це зробити, і заповіла все своє майно, яке складалося виключно з будинку іншій особі, що у свою чергу також ставить під сумнів добросовісніть заволодіння спірним будинком.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.. Спадкоємцем було подано заявою про прийняття спадщини і така заява відкликана не була. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач не надав переконливих доказів того, що він відкрито володів домоволодінням розташованим за адресою вул. Енгельса, 19 в м. Звенигородка та дане володіння було давнім та безперервним, тому визнання за ним права власності на вказаний житловий будинок суперечить вимогам закону, а тому враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що необхідно відмовити у задоволенні позову.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 76, 81, 82, 89, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 334 п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України , постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 міської ради Черкаської області, третя особа ОСОБА_5 будинок-інтернат для інвалідів та престарілих про визнання права власності на будинок за набувальною давністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06.03.2018р.

Суддя Д.І. Сакун