Провадження № 2/761/50/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, викладеній в новій редакції позовної заяви від 02.12.2016 року, просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову суму - 77 309 грн. 33 коп., яка складається з суми основного боргу - 51 178 грн. 23 коп., трьох процентів річних від суми основного боргу за 1 479 днів - 6 131 грн. 10 коп., із витрат за роботу адвоката, як її представника за договором, - 19 000 грн. 00 коп. та моральної шкоди - 1000 грн. 00 коп.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму сплаченого судового збору у розмірі 1 415 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що приблизно у кінці серпня або на початку вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, згідно якого останній отримав від позивачки позику в сумі 2000,00 доларів США, яку зобов'язався повернути в строк до 11.11.2012 року.

При цьому, як зауважує позивачка, факт передачі грошей за вказаним договором підтверджується розпискою відповідача про отримання ним вказаних грошових коштів із зобов'язанням повернути їх у строк до 11.11.2012 року.

Разом з тим, позивачка вказує, що незважаючи на досягнення домовленості про повернення позики до 11.11.2012 року, відповідач станом на дату звернення до суду з даним позовом свої зобов'язання перед нею не виконав та отримані грошові кошти не повернув.

У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 625, 1048, 1050 ЦК України, позивачка просить позов задовольнити та стягнути відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 51 178 грн. 23 коп. та три проценти річних у розмірі 6131 грн. 10 коп.

Також, позивачка зазначає, що через невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, спричинених порушенням її нормальних життєвих зв'язків через вимушене витрачання більшості часу на відновлення свої прав.

Крім того, оскільки на відновлення свого порушеного права позивачка вимушена була оплатити послуги адвоката у розмірі 19 000 грн. 00 коп., вказана грошова сума, на думку останньої, має бути стягнути з відповідача на її користь.

Ухвалою суду від 03.02.2015 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом.

У судовому засіданні, яке відбулося 01.04.2015 року, ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Також, у вказаному судовому засіданні ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, були задоволені клопотання представника позивача про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також про витребування від Київського Національного університету ім.Т.Г. Шевченка документи із зразками почерку студента ОСОБА_2 за 2012-2013 роки.

На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 25.06.2015 року на адресу суду від Київського Національного Університету ім. Т.Г. Шевченка надійшли запитувані судом копії документів.

Разом з тим, у зв'язку з закінченням повноважень у судді Саадулаєва А.І. з 16.04.2015 року, Розпорядженням Керівника апарату Шевченківського районного суду м.Києва від 01.07.2015 року за №01-24-606 дану цивільну справу було передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди передано для розгляду судді Савицькому О.А.

Ухвалою суду від 11.11.2015 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів у вказаній цивільній справі та зобов'язано Київський національний університет ім. Тараса Шевченка направити на адресу суду в строк до 20.12.2015 року оригінали наступних документів: заяву ОСОБА_2 від 22.10.2009 року, заяву ОСОБА_2 від 13.09.2010 року, заяву ОСОБА_2 від 20.10.2011 року, письмову роботу ОСОБА_2 від 19.07.2012 року.

17.03.2015 року вказані документи надійшли на адресу суду та в подальшому, а саме 10.05.2016 року, разом із матеріалами справи були направлені в КНІСЕ для проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Водночас, у зв'язку з недостатністю експериментальних та вільних зразків почерку ОСОБА_2 для проведення судово-почеркознавчої експертизи, 06.06.2016 року судові експерти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з клопотанням, в якому просили надати експериментальні зразки почерку ОСОБА_2 у вигляді рукописних записів, подібних досліджуваним у розписці, виконаних ним скорописними буквами.

Вказане клопотання надійшло на адресу суду 14.06.2016 року.

При цьому, у відповідь на запит суду від 18.07.2016 року щодо необхідності повернення на адресу матеріалів даної цивільної справи для виконання вищенаведеного клопотання експертів, 27.06.2016 року матеріали цивільної справи №761/37112/14-ц було надіслано на адресу суду.

У зв'язку з зазначеним та з метою виконання клопотання судових експертів, 13.09.2016 року суд викликав учасників справи у судове засідання на 10.11.2016 року.

Разом з тим, 01.11.2016 року до суду надійшло повідомлення з КНІСЕ за 8794/8795/16-32 від 24.10.2016 року про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі №761/37112/14-ц.

Під час судового засідання, яке відбулося 10.11.2016 року, суд, відібравши зразки підпису відповідача, своєю ухвалою, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, задовольнив клопотання представника позивача про повторне направлення даної цивільної справи в КНІСЕ для проведення судово-почеркознавчої експертизи.

02.02.2017 року дана цивільна справа надійшла на адресу КНІСЕ.

Однак, у зв'язку з недостатністю експериментальних та вільних зразків почерку ОСОБА_2 для проведення судово-почеркознавчої експертизи, 09.02.2017 року судові експерти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з клопотанням, в якому просили надати вільні зразки підпису ОСОБА_2, а також експериментальні зразки почерку ОСОБА_2 у вигляді рукописних записів, подібних досліджуваним у розписці, виконаних ним лівою рукою скорописними буквами, а також вільні зразки підпису ОСОБА_2

17.02.2017 року вказане клопотання судових експертів надійшло на адресу суду.

Крім того, у відповідь на лист суду від 27.02.2017 року щодо необхідності повернення на адресу матеріалів даної цивільної справи для виконання вищенаведеного клопотання експертів, 28.03.2017 року матеріали цивільної справи №761/37112/14-ц було надіслано на адресу суду.

В ході судового засідання, яке відбулося 05.05.2017 року, судом було відібрано експериментальні зразки почерку ОСОБА_2 у вигляді рукописних записів, подібних досліджуваним у розписці, виконаних ним лівою рукою скорописними буквами, а також долучено до матеріалів справи копію паспорту відповідача, де містяться вільні зразки підпису останнього.

05.05.2017 року цивільну справу №761/37112/14-ц було направлено до КНІСЕ для проведення експертизи згідно ухвали від 01.04.2015 року та з урахуванням виконаного клопотання судових експертів від 09.02.2017 року.

Між тим, у зв'язку з відсутністю в бухгалтерії КНІСЕ відомостей щодо оплати вартості судово-почеркознавчої експертизи, 17.07.2017 року матеріали цивільної справи №761/37112/14-ц були повернуті на адресу суду без виконання ухвали від 01.04.2015 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Разом із матеріали цивільної справи також було повернуто на адресу суду поліетиленовий пакет, в якому містяться вільні та експериментальні зразки підпису та почерку відповідача ОСОБА_2

18.08.2017 року позивачкою через канцелярію суду було подано клопотання про зміну кількості питань, які були поставлені експертові в ухвалі від 01.04.2015 року, а саме поставити експертам КНІСЕ лише одне питання: чи виконано рукописний текст (рукописні записи, підпис) в розписці відповідачем ОСОБА_2?

Ухвалою суду від 20.09.2017 року вказане клопотання позивачки було задоволено та призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено.

20.12.2017 року на адресу суду надійшов Висновок експертів №18888/188889/17-32 від 12.12.2017 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі №761/37112/14-ц та матеріали, надані на дослідження.

У зв'язку з зазначеним, ухвалою суду від 02.01.2018 року провадження у даній цивільній справі було поновлено, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 26.02.2018 року.

Водночас, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України, у судовому засіданні, яке відбулося 26.02.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Також, у судовому засіданні, яке відбулося 26.02.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки про допит в судовому засіданні свідків, які б змогли підтвердити факт отримання відповідачем позики від позивачки, адже, як роз'яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року за №9, виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Представник позивачки ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі відповідачу грошових коштів на суму 2 000,00 доларів США. Крім того, представник відповідача акцентував увагу суду на тому, що розписка, яка була надана позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог, не може вважатися належним та допустимих доказом факту отримання грошових коштів ОСОБА_2, адже, як встановлено в дослідницькій частині Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 12.12.2017 року, рукописні записи та підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 11.11.2012 року виконані не відповідачем.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13.

При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Водночас, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачка надала до суду розписку, яка, на її думку, є належним та допустимим доказом як отримання ОСОБА_8 від неї грошових коштів у розмірі 2000 доларів США, так і зобов'язання відповідача їх повернути у строк до 11.11.2012 року.

Однак, в розумінні положень ст.ст. 76-79 ЦПК України, вказана розписка не може вважатися належним та допустимим доказом, який би підтверджував наявність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики, й відповідно зобов'язання відповідача повернути грошові кошти, оскільки за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 12.12.2017 року за №18888/18889/17-32 не встановлено, що рукописні записи та підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 11.11.2012 року виконані саме ОСОБА_8

При цьому, посилання представника позивачки на те, що вищенаведений висновок експерта категорично не спростовує факту складання вищенаведеної розписки відповідачем, суд до уваги не приймає, оскільки на спростування зазначеного висновку судової експертизи стороною позивачки не було надано жодного належного і допустимого доказу.

До того ж, як вже зазначалося вище, посилання сторони позивачки на ту обставину, що факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 2 000,00 доларів США можуть бути підтверджені показами свідків, судом оцінюються критично, адже як роз'яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року за №9, виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Аналогічна позиція викладена й в п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, де зазначено, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з угод, для яких законом встановлено письмову форму.

Натомість, у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, як передбачено положеннями ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Однак, оскільки на підтвердження заявлених позовних вимог позивачкою не було надано жодних доказів, які мали б підтвердити факт виникнення між сторонами цивільно-правових відносин з підстав, визначених у статті 11 ЦК України, що зумовлювало б настання правових наслідків зобов'язального характеру, суд вважає, що позивачкою не доведено порушення її прав відповідачем.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 27.02.2018 року.

Суддя: