АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1110/17 22-ц/774/435/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 193/1110/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 нотаріус Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 та Державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2017 року, яке ухвалено суддею Шумською О.В. об 11 годині 30 хвилин у с.Софіївка Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та скасування його державної реєстрації.

В обгрунтування позову посилається на те, що 11 червня 2013 року в с. Миколаївка, Софіївського району Дніпропетровської області, померла її мати ОСОБА_6 у віці 63 років, про що в книзі реєстрації смерті 12 червня 2013 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 20.

До самої смерті, її мати постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, де і була похована.

Протягом всього літнього життя матері, позивач займалася ії утриманням, та постійно їй допомагала. Також після смерті матері всю організацію її поховання та всі витрати, пов'язані з цим, були понесені нею самостійно.

До складу спадщини увійшли всі права та обов'язки її матері - ОСОБА_6, а саме майнові права на майно, яке належало їй на праві власності: земельна ділянка, площею 8,1523 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробнйцтва, що належала їй на підставі державного акту серії ДП № 093538, виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адмінісграції № 454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договору оренди землі №03 від 12.02.2004 року.

Однак, через деякий час після подання, у відповідності до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, їй стало відомо, що до нотаріальної контори приходили інші люди, а саме ОСОБА_2, який подав заяву про прийняття спадщини, надавши нотаріусу копію заповіту, складеного матірю позивача за життя, яким вона розпорядилася своїм майном на випадок смерті, заповівши відповідачу, земельну ділянку, площею 8,152З га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала їй на підставі державного акту серії ДП Мз 093538, виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації № 454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договору оренди землі за № 03 від 12.02.2004 року, кадастровий номер 12:252:844:00:02:070:0009.

Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_7 13.10.2009 року та зареєстрований в реєстрі за номером 447, є підставою для усунення спадкоємців за законом та надає право відповідачу ОСОБА_2 на спадкування за заповітом.

09 листопада 2016 року вона звернулась до державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку. Постановою від 09.11.2016 року позивачу було відмовлено в отриманні свідоцтва з посиланням на те, що на дане майно вже видано свідоцтво на підставі вищевказаного заповіту.

Просила суд визнати недійсним заповіт, складений на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_7 19 жовтня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за №447 та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2017 рокупозов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений на користь ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_7 Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 19 жовтня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №447 та скасовано його державну реєстрацію.

Відповідачі ОСОБА_2 та державний нотаріус Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, кожен окремо, оскаржили зазначене рішення суду в апеляційному порядку з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування судом норм матеріального права. Просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_6 особисто підписувала заповіт та підтвердила своїм підписом вчинення нотаріальної дії у Реєстрі вчинених нотаріальних дій у його присутності, а доводи позивача про те, що вона не усвідомлювала своїх дій є припущеннями та не підтверджені жодними доказами. Також, зазначають, що мотивувальна частина рішення суду взагалі не містить обґрунтованого висновку про те, у чому заповіт не відповідає вимогам законодавства.

Відзив на апеляційні скарги не надходив.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 нотаріус Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 74), в судове засідання не з'явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_8.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_8.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_9, який підтримав апеляційній скарги та просив їх задовольнити,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи заповіт ОСОБА_6, складений на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_7 19 жовтня 2009 року, недійсним та скасовуючи його реєстрацію, суд першої інстанції керувався нормами Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» й виходив з того, що оспорюваний правочин укладений всупереч вимогам цих нормативних актів та є недійсним.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він зроблений судом з порушенням норм цивільного законодавства.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні норми процесуального права закріплено й у статті 263 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 належала на праві власності земельна ділянка, площею 8,1523 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту серії ДП МА 093538, виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації № 454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, кадастровий номер 12:252:844:00:02:070:0009 (а.с. 7).

13 жовтня 2009 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким, на випадок своєї смерті, заповідала належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 8,1523 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради, Софіївського району, Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту серії ДП МА 093538, виданого на підставі розпорядження голови Софіївської районної державної адміністрації № 454-р від 25.12.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, кадастровий номер 12:252:844:00:02:070:0009, ОСОБА_2.

Заповіт посвідчений державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_7 13 жовтня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за №447 (а.с. 3).

11 червня 2013 року ОСОБА_6 померла у віці 63 років в селі Миколаївка, Софіївського району Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації смерті 12 червня 2013 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 20 (а.с. 6).

Постановою Державного нотаруса Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_4 від 09.11.2016 року ОСОБА_1 було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у звязку з видачею Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_2 (а.с.5).

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання заповіту недійсним з тих підстав, що волевиявлення заповідача ОСОБА_6не було вільним і не відповідало її волі, при складанні заповіту ОСОБА_6 ввели в оману та було порушено процедуру його нотаріального посвідчення державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_7, а саме: заповіт підписаний без свідків.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається з матеріалів справи, заповіт ОСОБА_6 прочитаний нею вголос та підписаний особисто, посвідчений державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_7 13 жовтня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за №447 (а.с. 3), отже колегія суддів не вбачає порушень вимог щодо його форми та посвідчення.

Доводи ж позивача ОСОБА_1 про те, що при підписанні цього заповіту не були присутні свідки, колегією суддів не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Вимоги щодо процедури нотаріального посвідчення заповітів визначаються Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року,

Відповідно до ст. 1248 ЦК України, п. 157, п. 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Отже, посвідчення заповіту при свідках відбувається виключно у випадку, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, чого в даному випадку встановлено не було.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Зважаючи на те, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України, на підтвердження своїх доводів щодо невідповідності заповіту внутрішній волі ОСОБА_6 та, зважаючи на принцип презумпції психічного здоровя, який означає, що особа вважається психічно здоровою і здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними доки зворотне не буде доведено, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги в частині відсутності у ОСОБА_6 волі на складання цього заповіту та підстави для визнання заповіту недійсним відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт омани повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року).

Оскільки, з моменту складення заповіту (13.10.2009 року) по день своєї смерті (11 червня 2013 року) заповідач ОСОБА_6 не скасувала заповіт, колегія суддів приходить до висновку, що він є чинним та позивач, як спадкоємець заповідача, не є особою, яка наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання цього заповіту недійсним, з підстав введення заповідача в оману.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, у звязку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів стягує з позивача на користь відповідачів понесені ними та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 33, 48а).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 та Державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2017 рокускасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та скасування його державної реєстрації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 00 (нуль) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: