БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/546/17
Провадження № 2/497/18/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2018 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Болград за відсутністю сторін цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №б/н від 04.06.2010 року в сумі 34354,68грн. та судових витрат - в розмірі сплаченого позивачем судового збору - 1600грн., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідач добровільно не виконує зобов'язань за вказаним кредитним договором, надавши відповідні докази, а також докази оплачених судових витрат.

Представник позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд розглянути справу за його відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися, надавши суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, та просили у задоволенні позову відмовити у зв'язку з відсутністю у відповідача боргу перед позивачем, вважаючи, що позивач не довів вимоги належними доказами, а також просять застосувати дію строку позовної давності до правовідносин, що існували між сторонами до їх припинення шляхом виконання. Крім того, представник позивача, посилаючись на той факт, що Позивачем взагалі був прихований факт викрадення з карткового рахунку Відповідача коштів, що підтверджується зверненням Відповідача до представника банку у Болграді (яке, звісно, Відповідач довести не може, а Позивач зацікавлений у приховуванні цього факту), та до правоохоронних органів, вимоги позову задоволенню не підлягають як безпідставні та необгрунтовані.

Вивчивши позовні вимоги, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно матеріалів, наданих суду, між позивачем та відповідачем 04.06.2010 року був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 20000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На твердження позивача, у порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконував ніяким чином. Представник позивача стверджує, що відповідач не виконує своїх зобовязань за договором зі своєчасного повернення коштів, внаслідок чого в нього станом на 02.01.2017 року виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 34354,68грн., з яких: 9556,37 грн. - заборгованість за кредитом; 10194,60 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 12491,58 грн. - нараховано пені, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500грн. - штраф (фіксована частина); 1612,13 грн. - штраф (процентна складова), відповідно до умов договору, надавши суду докази на підтвердження своїх доводів.

Представник відповідача, заперечуючи вимоги позову в повному обсязі, стверджує, що позивачем, ПАТ «ПриватБанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником під підпис Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, що у сукупності з Заявою, свідчило би про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг (зразок памятки, яка б мала бути підписана відповідачем надана суду для дослідження представником відповідача). Памятка клієнта є складовою та невідємною частиною договору. Відсутність зазначеного документу потягло відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», під час розгляду ВСУ справи №6-1295цс15 (постанова від 07.10.2015р.).

За вимог ч.1 та ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), а також у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вищевказаних норм, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови мав на увазі та зрозумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, представник відповідача стверджує, що позивачем не надано суду достатніх доказів щодо факту відкриття рахунку та розміру встановленого кредитного ліміту на кредитну картку Відповідача, який потім був збільшений в однобічному порядку Позивачем без належного повідомлення про це Відповідача у встановлений законодавством спосіб, що є порушенням прав Відповідача як споживача і не породжує відповідних боргових правовідносин стосовно нових умов кредитування, з якими Відповідач не був ознайомлений.

До того ж, представник відповідача звертає увагу на те, що Позивачем суду надано розрахунок заборгованості за період, починаючи з 12.07.2013 року, тому на дату виникнення правовідносин між сторонами - 04.06.2010 року встановити розмір заборгованості Відповідача неможливо, а наданий розрахунок не відображає усіх відомостей на підтвердження заборгованості, а є лише калькуляцією зацікавленої сторони - Позивача, і, оскільки Відповідач заперечує наявність в ного будь-якої заборгованості перед Позивачем, вимога Позову про її стягнення задоволенню не підлягає.

Суд, дослідивши надані докази, встановив, що 04.06.2010р. відповідач заповнив анкету-заяву б/н про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с11). З наданої суду копії заяви не вбачається, яку саме кредитку картку мав намір отримати відповідач ОСОБА_2, а також який саме початковий кредитний ліміт було встановлено на його кредитну картку.

Згідно інформації, що викладена у вказаній заяві ОСОБА_2, він висловив свою згоду з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому виді.

Відповідно до ч.1ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним в разі, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Таким чином, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, визначено, що Заява разом з Пам`яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг.

Відповідно до ст.81 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, які разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач ОСОБА_2 був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Крім того, долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак він підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. Аналогічна позиція була висловлена Верховного Суду України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15.

Крім того, у правовій позиції, викладеній ВСУ у справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто, ВСУ у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то в такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом у справі, оскільки вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.

Оцінюючи позовні вимоги з позиції належності обраного позивачем способу захисту, суд визнає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

Крім того, підпунктами 3.1.1., 3.1.3 п.3 Розділу ІІ Умов та Правил надання банківських послуг, що долучені до матеріалів позовної заяви, визначено, що строк дії Картки, зазначений на лицьовій стороні Картки (місяць та рік). По закінченню строку дії відповідна Картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання Клієнту Картки з новим строком дії), якщо раніше не надійшла письмова заява Тримача про закриття Картрахунку.

В той же час, суду не надано доказів того, що відповідна Картка, передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей того, що підтверджують тип, номер та строк дії Картки, що є істотними умовами договору а також доказами зарахування кредитних коштів на картку.

При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у зазначеному представником позивача розмірі, враховуючи, що за твердженням позивача, відповідачу було надано кредитний ліміт в певному розмірі у гривнях, при цьому, згідно заяви позичальника на оформлення картки, розмір кредитного ліміту взагалі не визначено, та доданий до матеріалів справи Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з різними пільговими періодами, не містить відомостей про отримання вказаних документів позичальником, як і його ознайомлення з вказаними Витягом та Прикладами використання кредитних коштів під підпис. Ані з анкети-заяви, ані з зазначеного витягу, ані з фотокартки, на якій неможливо розібрати номеру картки, неможливо зрозуміти, яка саме картка була видана відповідачу.

Так, згідно наданих суду доказів позивачем, строк дії картки закінчився 03.06.2009року, позивачем не надано доказів на перевиготовлення кредитної картки та переукладання договору, який діяв, згідно наданих суду відомостей, до моменту закінчення дії картки; а видача відповідачу нової картки не є пролонгацією кредитного договору.

Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку.

Так, на адресу суду направлені інші папери незрозумілого змісту, та їх стосунку до цієї справи, роздруковані шрифтом, який не є читабельним, тому вивчити його неможливо; банком не надано доказів перевипуску картки на імя відповідача, в той час як строк дії попередньої карки сплинув.

Крім того, доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором б/н від 04.06.2010 року (а.с.6-10), не може бути визнаний судом як належний та допустимий доказ наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки є по суті калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Більш того, позивачем при зверненні до суду порушено вимоги ч.5ст.177 ЦПК України, оскільки у позові не згадав, тобто, приховав від суду таку важливу обставину, що ає суттєве значення для вирішення справи судом обєктивно, як те, що 11.02.2015року з карткового рахунку відповідача невідомими особами з використанням платіжної системи "Приват24" було здійснено несанкціоноване користувачем картки списання коштів.

Відповідач з цього приводу звертався неодноразово до відділення Банку у м.Болград та до правоохоронних органів. Факт крадіжки коштів з карткового рахунку Відповідача підтверджується відповідними листами, Банку на ім'я Відповідача від 04.03, 26.02.2015 року, роздруківкою а також довідкою Болградського РВ ГУМВС України від 10.03.2015р. про початок кримінального провадження №0000153 від 27.02.2011115 за фактом незаконного заволодіння коштами ОСОБА_2 у сумі 12700 злочинним шляхом з банківської картки "ПриватБанк", про те, що провадження було закрите 29.03.2016року Позивач дізнався лише 14.11.2017року після отримання судом відповіді на запит, з чим не погоджується, оскільки, як зазначено його представником у відзиві на позов, користувач (в даному випадку Відповідач) не несе відповідальності за операції по картковому рахунку, якщо вона була здійснена без пред'явлення картки, посилаючись на ст.1073 ЦК України, п.п.6.7, та 6.8 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого Постановою Правління НБУ №23 від 30.04.2010року та на практику ВСУ в його постанові від 13.05.2015року (справа №6-71цс15). Як пояснював сам Відповідач суду, операції щодо викрадення коштів з його картки, то це сталося вночі, декількома платіжами, і, оскільки його телефон був відключений, він це виявив вранці, включивши телефон і отримавши багато смс-повідомлень про зняття коштів, з чим відразу поїхав до відділення банку в м.Болград, але йому не запропонували там та не роз'яснили, що він має написати про це заяву, пообіцяли "розібратися", але опісля на його чисельні звернення особисто та на телефон гарячої лінії він не отримав зрозумілої відповіді, але від працівників тоді ще міліції довідався, що таких заяв багато по Болградському та Ізмаїльському районі, а кошти знімалися у м.Донецьк та його області.

Таким чином, враховуючи пояснення Відповідача та його представника щодо викрадення коштів з його банківського рахунку та приховування Позивачем цього факту при зверненні до суду з позовом, враховуючи вимоги законодавства щодо захисту прав людини і споживача, суд не може погодитися з думкою представника позивача, викладеною у відповіді на відзив щодо покладення на Відповідача усієї відповідальності за цим фактом.

Суд роз'яснював ухвалою позивачу, що він має право надати відповідні пояснення по суті спору і доведеності перед судом своєї правової позиції, а також докази на підтвердження вимог позову, що, в даному випадку, міг би бути належний розрахунок заборгованості по кожній складовій загальної заборгованості, враховуючи обгрунтування по тим сумам, що, на твердження Відповідача, були викрадені невстановленими особами та ніким не доведено, що саме він, Відповідач, "сприяв своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати номери або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції".

Крім того, використані позивачем формули не відповідають Правилам розрахунку банками загальної вартості кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженим постановою №49 від 08.06.2017 року Правління національного банку України.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ч.5,6 ЦПК України).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст.83 ч.1 ЦПК України).

Так, положення ст.77 ЦПК України визначають, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За наслідками судового розгляду, і досліджених судом доказів, суд, відповідно до ст.89 ЦПК України, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів і їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про не доведеність позовних вимог, їх безпідставність, а відтак про наявність обґрунтованих відповідачем підстав для відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості як з мотивів недоведення наявності заборгованості.

У зв'язку з тим, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-81, 83, 95, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без задоволення в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

В разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 26.04.2018 року.

Суддя А.В.Кравцова