Справа № 457/727/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/6294/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 травня 2017 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

24 червня 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 починаючи з 17 жовтня 2013 року по 21 листопада 2014 року було укладено ряд договорів купівлі продажу товарів на загальну суму 29271,00 грн.

Згідно з п.п.6.1,6.2,6.3,6.4 п.6 договорів відповідач взяла на себе зобов'язання оплатити товар частинами протягом 36 місяців. Стверджує, що на день звернення з позовом жодних оплат відповідач не здійснила у зв'язку з чим станом на 17.07.2015 року основна сума заборгованості становить 10 538, 00 грн. на решта суми строк оплати не настав. Пунком 8 Договорів передбачено, що за несвоєчасну оплату за отриманий товар нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожень день несвоєчасної оплати. Крім цього, згідно з ст.625 ЦК просив стягнути 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та суму інфляційних втрат, а також проценти за користування чужими грошовими коштами, а всього 18 820,82 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 заборгованість за договором в розмірі 18820,82 грн., з яких: 10538 грн. - основний борг, 2970,72грн. - пеня, 211,45 грн. - 3% річних, 1484,64 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами, 3615,98 грн. - інфляційні втрати та 243,60 грн. судового збору.

Рішення оскаржила відповідач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що на виконання вказаних договорів, позивач частину товарів так і не доставив, а саме ковдру, халат, плед, наматрацник і сковороду, однак акти прийому - передачі на прохання позивача вона підписала, оскільки є необізнаною в юриспруденції та довірившись продавцю. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував надані нею пояснення та докази, а саме рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 23.03.2016 року про визнання договорів на підставі яких позивач звернувся з позовом недійсними, а також те, що нею частково виконано умови договорів, що стверджується квитанціями. Вказані докази були наявні в матеріалах справи, однак такі проігноровані судом. Звертає увагу, що позивач жодним чином не довів суду наявність інфляційних втрат з 18.11.2013 року та правомірність нарахування штрафних санкцій, оскільки на час звернення до суду кінцевий термін оплати не сплив. Просить рішення скасувати в повному обсязі та відмовити позивачу у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що відповідач отримала всю необхідну інформацію про товар, підписала договори та акти приймання-передачі, що свідчить про те, що вона погодилися на умови визначені ними. Стверджує, що підстави нарахування штрафних санкцій обгрунтовані у позовній заяві та нараховані в порядку зростання заборгованості, яка виникла в порядку зростання. Щодо рішення Суворовського районного суду м.Херсона, то таке ухвалене після заочного рішення Трускавецького міського суду Львівської області, яке на його думку безпідставно скасовано судом. Крім цього, звертає увагу, що вказаним рішенням договори №1717 від 17.10.2013 року та №772 від 03.11.2013 року не визнані недійсними. Посилається на те, що відповідач в судовому засіданні визнала, що підписала спірні договори та акти. Щодо платежів на які посилається відповідач такі стосуються інших договорів, а саме №01125 від 27.12.2012 року та №149 від 29.12.2012 року. Просить справу розглядати у його відсутності та залишити апеляційну скаргу без задовлолення, а рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17.05.2017 року без змін.

Сторони у справі в судове засідання не з'явились, хоч належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Частиною 2 ст.372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Матеріалами справи та судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено ряд договорів купівлі-продажу товарів, а саме:

17.10.2013 року договір №1717(а.с.11-12);

03.11.2013 року договір №772(а.с.14-15);

14.06.2014 року договір №ХР05(а.с.17-18);

24.09.2014 року договір №Х-0055(а.с.20-21);

21.11.2014 року договір №Хр500 (а.с.8-9);

21.11.2014 року договір б/н (а.с.5-6).

За умовами вказаних договорів Продавець зобов'язався передати визначений у п.2 товар, а покупець зобов'язався прийняти даний товар та сплатити його вартість на умовах даного договору, а саме рівними частинами протягом 36 місяців з моменту отримання товару.

Момент передачі товару зафіксований актами приймання -передачі відповідно до кожного договору (а.с.7,10,13,16,19,22).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивач всі передбачені договором сторін умови виконав в повному обсязі, а відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 18820,82 грн., з яких: 10538 грн. - основний борг, 2970,72 - пеня, 211,45 грн. - 3% річних, 1484,67 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами, 3615,98 грн. - інфляційні втрати, підтвердженням чого є розрахунок заборгованості, який міститься в позовній заяві.

Однак з таким висновоком суду колегія суддів не погоджується, оскільки судом не враховано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Суворовського районного суду м.Херсона, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22 вересня 2016 року визнано недійсними договори №ХР-05 від 14.06.2014 року, №Х-0055 від 24.09.2014 року,№ б/н від 21.11.2014 року та №ХР-500 від 21.11.2014 року укладені між фізичною-особою підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.114-115).

Згідно з ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за вказаними договорами суд не врахував наведене вище рішення суду, а також вимоги закону щодо недійсності правочину та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Відтак позов про стягнення заборгованості за договорами, які визнані судом недійсними не підлягає до задоволення.

Щодо стягнення заборгованості за договорами від 17.10.2013 року №1717 та від 03.11.2013 року №772, колегія суддів вважає, що в цій частині позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст.692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 695 ЦК України договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу.

Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

Пунктом 6.3 Договорів №1717, №772 передбачено, що покупець сплачує вартість товару на суму відповідно 3600 грн. та 6000 грн., без ПДВ протягом 36 місяців рівними частинами( за договором №1717 по100 грн. кожного місяця, а задоговром №772 по 166,60 грн.) і до повної виплати суми товару без відсотків. Виплати розпочинаються з моменту отримання Товару.

У пункті 6.4 зазначено, що кінцевий термін оплати за договором №1717 настає 17.10.2016 року, а договором №772-03.11.2016 року.

Пунктом 6.5 передбачено, що якщо Покупець не здійснив у встановлений договором строк червгового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару і при тому не повертає проплачені попередні платежі.

Тобто законом не передбачено та сторонами у договорі не обумовлено право продавця звертатися з позовом в суд про стягнення заборгованості в разі прострочення чергового платежу. Таке право у продавця настає лише після кінцевого терміну оплати.

Як вбачається з позовної заяви позивач звернувся з позовом 24 червня 2015 року, тобто до настання кінцевого терміну оплати, а відтак позов пред'явлений завчасно.

Відповідно до ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 частини 2 ст.11 ЦК передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У чатині 1 статті 13 ЦК зазначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 ст.14 ЦК цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Ухвалюючи рішеня про задоволення позову в повному обсязі суд не звернув увагу на вищевказані норми закону, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення суду відповідно до вимог ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1,4, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 травня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15.02.2018 року

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота