АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Максюти Ж.І., Пищиди М.М.

при секретарі - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про встановлення факту

за апеляційною скаргою Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня»

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт, який має юридичне значення про те, що виданий 08.10.2009 Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта (тів) в розумінні законодавства України. В своїй заяві заявник посилається на те, що 08.10.2009 комісія експертів заінтересованої особи склала відносно нього «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», у висновках якого на питання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 у справі №3-1954/09 про проведення судово-психіатричної експертизи, було дано відповідь: «У зв'язку із складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити поставлені питання відносно ОСОБА_2 не виявляється можливим». Цим же Актом комісія рекомендувала суду призначити повторну судово-психіатричну експертизу заявнику. На підставі цього акту 19.11.2009 та 25.01.2010 постановами цього ж суду були призначені повторні судово-психіатричні експертизи заявника, тобто напряму зачіпалися його інтереси. Водночас, ані «складність випадку» , ані «неясність клінічної картини», не є конкретною відповіддю на жодне запитання з поставлених судом перед експертизою. Більш того, висновок про те, що вирішити поставлені питання відносно ОСОБА_2 не виявляється можливим, є прямим свідченням відсутності навіть неконкретних відповідей на питання суду. Необхідність судового вирішення даного питання після постановлення Європейським Судом з Прав Людини рішення від 26.02.2015 у справі «Заїченко проти України №2», яким визнано незаконне позбавлення волі заявника зацікавленою особою, викликана тим, що це рішення згадує, але залишає невирішеним питання про презумпцію психічного здоров'я заявника (параграфи 90,95-100). Таким чином, «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи» де-факто не містить висновків експертизи, що є обов'язковою частиною акту експертизи у відповідність до п.31 «Порядку проведення судово-психіатричної експертизи», з чого випиває, що він не є актом експертизи в розумінні законодавства України (а.с.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року заяву ОСОБА_2, заінтересована особа - Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про встановлення факту - задоволено.

Встановлено факт, який має юридичне значення про те, що виданий 08.10.2009 Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта (тів) в розумінні законодавства України (а.с.27-35).

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2017 року вирішено питання щодо судових витрат (а.с.55-56)

Не погодившись з рішенням суду КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заяви (а.с.38-41).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення районного суду зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи вимоги заяви, суд 1 інстанції виходив з того, що експерти КЗ «ДКПЛ ДОР» (раніше КЗ «ДОКПЛ»), провівши судово-психіатричну експертизу заявнику ОСОБА_2 на підставі постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009, та встановивши, що вирішити експертні питання відносно нього не виявляється можливим, у відповідність до вимог пункту 4.21. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 N 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), мали скласти «Повідомлення про неможливість надання висновку експерта», а не «Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи», як в даному випадку.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду 1 інстанції, які є обґрунтованими та відповідають нормам матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 (а.с. 17) заявника ОСОБА_2 було направлено на стаціонарну судово-психіатричну експертизу у зв'язку із притягненням до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП. Згідно до цієї постанови, 23.07.2009 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов матеріал про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 за ч.1 ст.185-3 КУпАП. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проявив неповагу до суду шляхом неоднократного подання через канцелярію Дніпропетровського окружного адміністративного суду під виглядом процесуальних документів заяв, що містять образливі, непристойні висловлювання, викладені у брутальній формі на адресу суддів окружного адміністративного суду як носіїв судової влади, що, як зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення від 23.07.2009 року, є достатніми підставами для висновку про умисні, зухвалі, демонстраційні дії ОСОБА_2, спрямовані на вияв своєї зневаги до суду, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.185-3 КУпАП.

По справі було призначено судово-психіатричну експертизу, перед експертами було поставлено такі питання:

1.Чи страждає правопорушник ОСОБА_2 будь-якими психічними захворюваннями?

2.Якщо страждає, то чи міг ОСОБА_2 усвідомлювати свої дії або керувати ними при здійсненні ним вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-3 КУпАП?

3.Чи не знаходився правопорушник ОСОБА_2 в момент здійснення правопорушення у тимчасовому хворобливому стані і чи міг він усвідомлювати свої дії або керувати ними?

Заявник ОСОБА_2 знаходився на стаціонарній судово-психіатричній експертизі в КЗ «ДКПЛ ДОР» (раніше КЗ «ДОКПЛ») з 23.07.2009 по 24.07.2009 року та з 14.09.2009 по 08.10.2009 року.

23.07.2009 року ОСОБА_2 було доставлено в КЗ «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. 24.07.2009 року заявника ОСОБА_2 було виписано з відділення через ЛКК самостійно по власній заяві у зв'язку із неможливістю винесення експертного рішення внаслідок відсутності характеризуючиї відомостей з діагнозом: «Без психотичних розладів на момент огляду».

14.09.2009 року заявника ОСОБА_2 знову було доставлено в КЗ «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Після проведення стаціонарної СПЄ с 14.09. по 08.10.2009 року заявника ОСОБА_2 було виписано з відділення самостійно за власною заявою у зв'язку із закінченням експертизи.

08.10.2009 комісія експертів заінтересованої особи склала відносно нього «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», у висновках якого на питання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 у справі №3-1954/09 про проведення судово-психіатричної експертизи, було дано відповідь: «У зв'язку із складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити поставлені питання відносно ОСОБА_2 не виявляється можливим». Цим же Актом комісія рекомендувала суду призначити повторну судово-психіатричну експертизу заявнику (а.с. 23-25).

Так, призначення та проведення судової експертизи регулюються чинним процесуальним законодавством України, Законом України «Про судову експертизу» та іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності. Згідно із підпунктом 19 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим Указом Президента України від 30.12.1997 року № 1396, Міністерство юстиції України є організуючим та координуючим органом підпорядкованих науково-дослідних інститутів судових експертиз.

Перелік державних спеціалізованих установ, які здійснюють судово-експертну діяльність, визначено статтею 7 Закону України «Про судову експертизу». Одними із них є науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства.

Питання призначення та проведення судової експертизи, а також оцінка висновку судового експерта є компетенцією слідчих органів та суду згідно з ЦПК та КПК.

При необхідності проведення експертизи компетентний орган складає мотивовану постанову, в якій вказує підстави для проведення експертизи, прізвище експерта або назву установи, експертам якої доручається провести експертизу, питання, з яких експерт повинен дати висновок, об'єкти, які мають бути досліджені, а також перелічує матеріали, що пред'являються експертові для ознайомлення.

Висновок, який надається суду експертом, є процесуальним документом і може служити доказом у справі. Висновок експерта не є обов'язковим для суду і оцінюється судом в сукупності з іншими доказами. Експерт несе особисту відповідальність за наданий висновок, і ніхто не має права втручатися в проведення судової експертизи (абзац 2 статті 4 Закону України «Про судову експертизу», стаття 384 Кримінального кодексу України).

Оцінку доказам, зокрема проведеній експертизі, дає суд, прокурор та слідчий відповідно до законодавства України. У випадку, коли результати проведеної експертизи викликають сумнів, громадянин має право подати клопотання слідчому (судді), в провадженні якого знаходиться справа, про призначення повторної експертизи іншим експертам науково-дослідних інститутів судових експертиз або іншим експертам, що внесені до Реєстру.

Пункт 17 «Порядку проведення судово-психіатричних експертиз», затвердженим Наказом МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року регламентує, що права й обов'язки експерта, на якого покладено виконання експертизи, незалежно від виду судочинства передбачаються Законом «Про судову експертизу» (ст.ст.12,13) та процесуальним законодавством.

Згідно пункту 4.11. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 N 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), «Висновок експерта (повідомлення про неможливість надання висновку) розглядається керівником експертної установи (або його заступником) і направляється особі або органу, яка призначила експертизу».

Згідно пункту 4.12. цієї «Інструкції…», «Висновок експерта складається з трьох частин: вступної (Вступ), дослідницької (Дослідження) та заключної (Висновки). Пункт 4.12 розділу 4 в редакції Наказу Міністерства юстиції N 1198/5 ( z0654-08 ) від 15.07.2008 »

Згідно пункту 4.21. цієї «Інструкції…»: «Повідомлення про неможливість подання висновку складається з трьох частин: вступної, мотивувальної та заключної.

У вступній частині викладаються відомості, указані в пункті 4.12 цієї Інструкції.

У повідомленні про неможливість надання висновку експерт попереджається про кримінальну відповідальність за ст. 385 Кримінального кодексу України ( 2341-14 ).

У мотивувальній частині викладаються причини, які обумовили неможливість надання висновку.

У заключній частині вказується про неможливість надання висновку.

Повідомлення про неможливість надання висновку оформлюється на бланку експертної установи, підписується експертом; підпис у заключній частині засвідчується відбитком печатки експертної установи.

Повідомлення про неможливість надання висновку складається у двох примірниках. Один примірник керівник експертної установи надсилає особі або органу, яка призначила експертизу, а другий - оформлюється як наглядове провадження і залишається в архіві експертної установи.

Якщо таке повідомлення надається під час судового розгляду, воно складається і підписується експертом у двох примірниках, один з яких подається до суду, а другий - керівникові експертної установи.

Якщо з одних питань експерт може дати відповідь, а з інших є підстави для повідомлення про неможливість надання висновку, складається один документ - висновок експерта. У цьому випадку експерт попереджається про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України ( 2341-14 ).

( Пункт розділу 4 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції N 59/5 (z0648-05 ) від 10.06.2005 )»

Відповідно до ст. 68 Конституції України визначено обов'язок кожного громадянина неухильно дотримуватись Конституції України, а також інших законів, не зазіхати на права і свободи інших людей. До відомостей, що ганьблять особу, слід відносити ті з них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Згідно ч. 3 ст. 273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 3, 7 ст. 277 Цивільного кодексу України негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Зазначена норма відповідає нормі ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, якою передбачено, що захист репутації визнається легітимною метою для обмеження реалізації права вільно поширювати інформацію та ідеї.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Звертаючись до суду з заявою, заявник висуває вимогу про визнання юридичного факту, який породжує особисто для нього можливість задоволення конкретних прав, а саме: постановленим Європейським Судом з Прав Людини рішенням від 26.02.2015 у справі «Заїченко проти України №2», визнано незаконне позбавлення волі заявника зацікавленою особою. Однак це рішення згадує, але залишає невирішеним питання про презумпцію психічного здоров'я заявника (параграфи 90,95-103):

95. Навіть якщо зазначене тримання не ґрунтувалося у вузькому розумінні (stricto sensu) на висновку про психічне захворювання заявника, а радше мало на меті його експертизу, це тримання слід проаналізувати з точки зору підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., рішення у справі «Варбанов проти Болгарії») (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, пп. 48-49, ECHR 2000-X, та «С.В. проти Румунії» (C.B. v. Romania), заява № 21207/03, пп. 49, 57 і 59, від 20 квітня 2010 року).

96. Тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв'язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33).

97. Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть тоді, якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв'язку з відмовою зазначеної особи з'явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само).

98. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоров'я заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

99. Суд вважає, що попередня психіатрична експертиза, проведена принаймні на основі його листів, які викликали занепокоєння судді з приводу стану психічного здоров'я заявника, - була не тільки можливою, а й необхідною.

100. Суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно з'явився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад, амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався.

101. Більше того, Суд зауважує про існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71).

102. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

103. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Відтак, питання про презумпцію психічного здоров'я заявника в контексті розуміння статусу спірного «Акту №36 від 08.10.2009 року» та правильності оформлення висновків експертів у такий спосіб, може бути вирішено шляхом встановлення юридичного факту, на встановленні якого наполягає заявник.

З урахуванням зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог заяви. Судом першої інстанції всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо була надана оцінка наявних в матеріалах справи доказів.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не взяв до уваги посилання на законність складання закладом саме Акту, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм права. Так, згідно Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮУ № 53/5 від 08.10.98 року, за змінами, які діяли на час проведення експертизи, установа повинна була скласти саме повідомлення про неможливість надання висновку експерта (п. 4.21).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали по даній цивільній справі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383,386 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: