Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 490/11900/16-ц

провадження № 61-64св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_7, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року у складі судді

Черенкової Н. П. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області

від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Данилової О. О.,

Лівінського І. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що з квітня 2010 року вона за усною домовленістю з ОСОБА_6 здійснювала за нею догляд. 1 листопада 2012 року між сторонами було оформлено договір довічного утримання, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області КурганськоюВ. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 372. Здійснюючи догляд за ОСОБА_6, вона придбала за власні кошти тапередала у користування останній побутову техніку: у червні 2010 року - телевізор марки «LG», вартістю 1 310 грн, у липні 2012 року - кондиціонер марки «GROL», вартістю 2 227 грн, у липні 2013 року - бойлер марки «Classic - 50», вартістю 810 грн, що не було передбачено умовами угоди про довічне утримання.

Зазначала, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2016 року договір довічного утримання від 1 листопада 2012 року розірвано.

У вересні 2016 року вона звернулась до ОСОБА_6 з письмовою заявою про повернення належного їй майна, що перебувало у користуванні останньої, але її вимога не була виконана.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд зобов'язати ОСОБА_6 повернути телевізор марки «LG», кондиціонер марки «GROL» та водонагрівач (бойлер) марки «Classic - 50».

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ОСОБА_4 телевізор марки «LG», кондиціонер марки «GROL» та водонагрівач (бойлер) марки «Classic - 50».

Рішення районного суду мотивовано тим, що телевізор, кондиціонер, бойлер не є такими, що відноситься до поняття «забезпечення предметами домашнього вжитку» у випадку щодо відносин, які склалися між сторонами. Крім того, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2016 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_12 до

ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання відмовлено. Знаходження вказаного майна у квартирі ОСОБА_6 не пов`язане з умовами виконання договору довічного утримання. Сторонами не оспорювалось належність телевізора, кондиціонеру та бойлеру саме ОСОБА_4, тому на підставі статті 1213 ЦК України спірне майно підлягає поверненню.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення районного суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірне майно придбане у торгівельній мережі у період 2010-2013 років ОСОБА_4 за власні (кредитні) кошти за договорами купівлі-продажу.

Отже, ОСОБА_4 набула право власності на це майно із передбачених законом правочинів.

Майно було передано у безоплатне користування ОСОБА_6 у зв'язку з досягненням між сторонами усної, а потім і нотаріально посвідченої домовленості про передачу їй у власність квартири на умовах довічного утримання.

Передача спірного майна ОСОБА_6 було ініціативою ОСОБА_4, що не входило в обсяг її обов'язків за договором довічного утримання

(пункти 2.1 - 2.3).

ОСОБА_4, набувши право власності на спірне майно за договором купівлі-продажу та маючи право розпорядження ним на власний розсуд, передала майно у безоплатне володіння та користування ОСОБА_6 за її згоди.

Така угода не заборонена законом та відповідає загальним положення про речові права на чуже майно, в тому числі і правилам статті 398 ЦК України щодо підстав виникнення права володіння чужим майном.

Права власності на спірне майно ОСОБА_6 не набула.

У касаційнійскарзі ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, є незаконним та необґрунтованими. Посилалася на те, що підстави задоволення позову ОСОБА_4, зазначені в оскаржуваних судових рішеннях, не відповідають обставинам справи. Зокрема ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів, відповідно до яких остання набула право власності на спірне майно, може вважати його таким, що знаходилося в її власності, а передала ОСОБА_6 їх тільки в тимчасове користування.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірливої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном (стаття 316 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судами установлено, що передача спірного майна ОСОБА_6 була ініціативою ОСОБА_4, не входила в обсяг її обов'язків за договором довічного утримання (пункти 2.1 - 2.3). Облаштування квартири коштовною побутовою технікою, що покращує комфорт проживання, не передбачено пунктом 2.1 договору довічного утримання, а тому ці дії позивача виходять за межі договірних відносин за цим правочином.

Така угода не заборонена законом та відповідає загальним положення про речові права на чуже майно, в тому числі і правилам статті 398 ЦК України щодо підстав виникнення права володіння чужим майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Утримання чужого майна володільцем після припинення права володіння, в тому числі і на вимогу власника, є незаконним володінням чужим майном, тобто володінням без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Частиною першою статті 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди дійшли вірного висновку про те, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2016 року

у справі про розірвання договору довічного утримання, яке має преюдиційне значення для вирішення вказаної справи, встановлено, що, набувши право власності на телевізор, кондиціонер, водонагрівач (бойлер) за договорами купівлі-продажу та маючи право розпорядження ним на власний розсуд, ОСОБА_4 передала вказане майно у безоплатне володіння та користування ОСОБА_6 за її згоди. Право власності на спірне майно відповідач не набула. Оскільки остання незаконно володіє майном, яке належить позивачу, тобто наразі утримує його без достатньої правової підстави (після припинення права володіння чужим майном), тому зобов'язана повернути майно власнику.

Посилання касаційної скарги на невірне встановлення судами обставин справи, зокрема як добровільність передачі позивачем майна відповідачу, добросовісність набувача та користування майном на відповідній правовій підставі, суд не бере до уваги, оскільки, вказані обставини не мають правового значення за диспозицією статті 1212 ЦК України та є недоведеними.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников