КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/630/18
Провадження № 2/552/466/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2018 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді Турченко Т.В.

При секретарі - Силка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення, зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права на довічне безоплатне користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

02 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення, мотивуючи свій позов тим, що на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави від 19.06.2017 року вона є власником 9/20 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1. На даний час склалися такі обставини, що вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки її донька ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3 проживають у даному будинку. Відповідач ОСОБА_2 займає квартиру №1, а відповідач ОСОБА_3 займає квартиру №2. На підставі договору дарування від 08.11.2016 року відповідач ОСОБА_4 є власником 11/20 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_2. На теперішній час відповідач ОСОБА_2 без погодження з нею встановила паркан, яким огородила подвір»я будинку, розташованого за адресою: м.Полтава, вулиця Тімірязєва, будинок №29. У побудованому паркані ОСОБА_2 встановила хвіртку, закрила її на замок, ключа їй не надала, доступу до своєї власності вона не має. Відповідач ОСОБА_3 без її дозволу, самовільно зайняла квартиру №2, належну їй на праві власності, де й проживає. Таким чином, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні власністю, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_3. Проживає вона на теперішній час за іншим місцем проживання, тому що не має можливості користуватися належною їй на правах власності частиною житлового будинку. З метою досудового врегулювання спору, вона неодноразово приходила за адресою: м.Полтава, вулиця Тімірязєва, 29, намагалася порозумітися з відповідачами, щоб вони надали їй доступ до її квартири і не чинили перешкод її проживанню. Але ні донька, ні мати не йдуть на контакт і не хочуть порозумітися. Доступу до будинку їй не надають, хвіртку не відчиняють, ключа від хвіртки не дають. Через їхні неправомірні дії вона не має можливості користуватися своєю власністю. З даного приводу вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, які за наслідками її звернень проводили відповідну перевірку. Просила суд вселити її, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3. Виселити ОСОБА_3 з квартири №2 житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві, належної на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави від 19.06.2017 року. В разі задоволення позовних вимог стягнути з відповідача ОСОБА_2 судові витрати.

20 лютого 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з зустрічною позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про визнання права на довічне безоплатне користування житловим приміщенням. В зустрічній позовній заяві вказувала, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає частково в частині вселення її в квартиру №2 житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві. Позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення її, ОСОБА_3, без надання іншого житлового приміщення вона не визнає повністю та вважає, що має право на довічне безоплатне користування житловим приміщенням належними ОСОБА_1 на праві власності 9/20 частин житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві, що умовно віднесені до квартири №2, оскільки вона фактично володіла та користувалася даною частиною будинку, дбала про дану частину будинку, вчиняла дії по її збереженню та утриманню в належному стані, сплачувала за неї комунальні послуги, проводила ремонт цієї частини будинку. Відповідач ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини з 1994 року до теперішнього часу 9/20 частиною даного будинку не користувалася, комунальні послуги не сплачувала, ремонтні роботи в будинку не проводила, взагалі ніякої участі в утриманні своєї частини будинку не приймає. Просила суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до неї, ОСОБА_3, про виселення з квартири №2 житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві відмовити. Визнати за нею, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право на довічне безоплатне користування житловим приміщенням 9/20 частинами житлового будинку, розташованого по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві, що згідно технічного паспорта на будинок, виготовленого станом на 25.05.2012 року зі змінами на 28.03.2013 року, умовно віднесені до квартири №2, які належать на праві приватної власності її дочці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3. Стягнути з ОСОБА_1 на її, ОСОБА_3, користь судові витрати, понесені нею по оплаті судового збору за подання зустрічного позову по справі в розмірі 704 грн. 80 коп.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримала свою позовну заяву. Категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3. Не згодна з наданням ОСОБА_3 в довічне безоплатне користування квартири АДРЕСА_4, яка належить їй на праві приватної власності.

Відповідач ОСОБА_2 з позовними вимогами ОСОБА_1 не згодна. Просила суд задовольнити в повному обсязі зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3 з позовом ОСОБА_1 згодна частково. Не заперечує проти вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_4. Але заперечує проти її, ОСОБА_3, виселення зі спірної квартири, з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. Просила суд задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 необхідно відмовити.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 з 1951 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5.

Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивачку по справі (а.с.2, 42).

За час спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 побудували будинок за адресою: місто Полтава, вулиця Тімірязєва, 29.

Рішенням народного суду Київського району м.Полтави від 18.02.1976 року, яке набрало законної сили 29.02.1976 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був розірваний та було поділено між сторонами набутий у шлюбі жилий будинок по вулиці Тімірязєва, 29 в м.Полтава, який на час поділу складався з двох жилих кімнат, кухні і веранди. Крім жилого будинку, до складу домоволодіння на той час також належали: погріб (вбудований під верандою), сарай, вбиральня та огорожа. Рішенням народного суду Київського району м.Полтави від 18.02.1976 року було визнано за ОСОБА_3 право власності на 11/20 частин домоволодіння по вулиці Тімірязєва, 29 в місті Полтаві та виділено їй в користування кімнату жилу 1-3 площею 25,3 кв.м, веранду 1-2 площею 4,2 кв.м, частину веранди 1-1 площею 3,7 кв.м, ? частину погребу, ганок «А», вбиральню «Ч», ? частину сараю, ? частину огорожі. У користування ОСОБА_5 було виділено в будинку кімнату 2-4 площею 8,2 кв.м, кухню 2-3 площею 9,4 кв.м, веранду 2-2 площею 7,8 кв.м, тамбур 2-1 площею 4,3 кв.м, вбиральню «В», ? частину сараю, ? частину погребу, ? частину огорожі, що складало 9/20 частини домоволодіння (а.с.10).

19 лютого 1994 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 9/20 частин житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві.

ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_5.

Після смерті батька, його донька ОСОБА_1, в 1994 році звернулась до Другої полтавської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Інших документів не надавала, а тому державний нотаріус Другої полтавської державної нотаріальної контори відмовила ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, в зв»язку з тим, що не подано документів необхідних для вчинення нотаріальної дії.

12 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_7 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 19.06.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/20 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в місті Полтава, вулиця Тімірязєва, 29, загальною площею 66,0 кв.м, житловою площею 33,5 кв.м, яка належала спадкодавцю ОСОБА_5, що помер 19 лютого 1994 року (а.с.4).

ОСОБА_8 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.07.2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 9/20 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в місті Полтава, вулиця Тімірязєва, 29 (а.с.5).

Отже, в судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували відповідачі по справі, що ОСОБА_1 є власником 9/20 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в місті Полтава, вулиця Тімірязєва, 29.

Частиною статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

ОСОБА_8 частини 1 статті 8 Європейської Конвенції з прав людини передбачено, що кожен має права на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вимоги чинного законодавства України та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 9/20 частини спірного будинку і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. ОСОБА_3 у відповідності до встановлених обставин справи та рішення Київського районного суду м.Полтави від 25.04.2017 року вселилась та проживала в спірній 9/20 частині будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві без відповідних правових підстав (а.с.47-48).

Також суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки в судовому засіданні встановлено і дані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м.Полтави від 25.04.2017 року, що ОСОБА_3, достовірно знаючи, що спірні 9/20 частин житлового будинку їй не належать, оскільки за рішенням суду, яке набрало законної сили та яке виконано, були виділені ОСОБА_5, після смерті якого спадщину прийняла її донька ОСОБА_1, без згоди спадкоємця, самовільно розпочала користування даним нерухомим майном.

В судовому засіданні також встановлено і не заперечувалось ОСОБА_3, ОСОБА_2, що спадкоємець ОСОБА_5, яка прийняла спадщину, та якій спадщина належить з моменту її відкриття, - ОСОБА_1 - не має доступу до спадкового майна через встановлений паркан та закриті двері, також свідчить про недобросовісність заволодіння та користування цим майном ОСОБА_3.

Судом не приймаються до уваги твердження позивача, що ОСОБА_1 не надає їй матеріальної допомоги, не піклується про неї, позбавляє її житла, оскільки в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами даної цивільної справи, що позивач ОСОБА_3 не зверталась до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на своє утримання та не порушувала перед судом питання у відповідності до вимог статей 401-403 ЦК України щодо встановлення сервітуту до квартири АДРЕСА_4, до того як питання про виселення в судовому порядку поставила відповідач по справі за зустрічним позовом ОСОБА_1.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що в розумінні ст.405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України ОСОБА_3 не є членом сім»ї ОСОБА_1, оскільки, як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 протягом тривалого часу разом не проживали, спільне господарство не вели та спільного бюджету не мали.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4-14, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартиру №2 житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві.

Виселити ОСОБА_3 з квартири №2 житлового будинку житлового будинку №29 по вулиці Тімірязєва в місті Полтаві, належної на праві власності ОСОБА_1 на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави від 19.06.2017 року.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права на довічне безоплатне користування житловим приміщенням відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 352 грн. 40 коп. з кожної.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Полтавської області.

Головуючий Т.В.Турченко