РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/6380/17

Провадження № 2/643/652/18

20.04.2018 року Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Ференчук О.В.,

при секретарі - Сиротенко О.Є.,

за участю позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 мотивуючи тим, що вона разом із її сином ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.05.1998 р. В цій квартирі крім них зареєстрований та проживає її син, - відповідач по справі з 11.03.2009 року. Позивач зазначає, що відповідач тривалий час зловживає спиртним, вчиняє пяні дебоші, сварки, бійки, що негативно впливає на неї, не утримує майно. Позивач неодноразово зверталася до поліції, на відповідача складався протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП. Крім того, вироком Московського районного суду м Харкова від 07.12.2016 року ОСОБА_3 було визнано вииним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, а саме - нанесення їй легких тілесних ушкоджень, що спричинило за собою короткочасний розлад здоров'я. Відповідач заперечує звільнити квартиру, а спільне проживання з ним є нестерпним, а тому позивач просить суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою № 183 в буд. № 16 по вул. Леся Сердюка в м. Харкові, виселити його з неї та зобовязати не чинити саме їх перешкод в праві користування та розпорядження зазначеною квартирою.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов. Позивач просить суд виселити відповідача з належної їй квартири, оскільки він своєю поведінкою створює умови, які роблять неможливим проживання з ним в одній квартирі протягом тривалого часу. Позивач зазначила, що ОСОБА_3 зловживає спиртним, влаштовує пяні дебоші, ображає її нецензурною лайкою, вчиняє фізично насильство щодо неї.

Відповідач позов не визнав, заперечуючи позов суду пояснив, що працює, іноді випивав, але на сварки його провокує мама, яка бажає його виселити з квартири, залишити без житла. Просив залишити йому можливість проживати в зазначеній квартирі.

Третя особа - ОСОБА_4 до судового засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 ( раніше Командарма Корка) в м. Харкові на підставі Свідоцтва про право власності від 21.05.1998 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду (а.с. 16-17).

Згідно довідки з місця проживання відповідач ОСОБА_3 у вказаній квартирі зареєстрований з 11.03.2009 року (а.с. 27).

З пояснень сторін вбачається, що сторони перебувають в родинних відносинах, тобто є матірю та сином. В спірній квартирі, зареєстровані ще позивачка та її молодший син ОСОБА_4, квартира має дві кімнати, порядок користування приміщеннями квартири між її мешканцями не визначався,

Як встановлено судом, між відповідачем та позивачем склалися напружені стосунки, на побутовому грунті часто виникали сварки, конфлікти із-за того, що відповідач зловживає спиртними напоями, не приймає участі в оплаті коштів за комунальні послуги, відповідач порушує спокій в сімї з приводу чого позивач ОСОБА_1 зверталася зі скаргами до правоохоронних органів.

Так, 05.01.2016 р., 28.12.2015 р., 24.11.2015 р., 01.05.2016 року ОСОБА_1 зверталася до Московського відділу поліції ГУ НП в Харківській області щодо ОСОБА_3 За результатами перевірки вказаних скарг позивача був складений відносно останнього протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Згідно ст. 173-2 КУпАП передбачено, що вчинення насильства в сім'ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім'ї, - тягнуть за собою громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин або адміністративний арешт на строк до семи діб. Ті самі дії, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті, - тягнуть за собою громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин або адміністративний арешт на строк до п'ятнадцяти діб.

Суду не було надано доказів про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до вироку Московського районного суду м. Харкова від 07.12.2016 року ОСОБА_3 був визнаний винним у встиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, а саме умисне тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_1 (а.с. )

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6, який є сусідом сторін, суду показав, що позвичка колись скаржилася йому на сина ОСОБА_3, казала, що він її побив. Свідок бачив одного разу ОСОБА_3 пяним, коли той сидів під дверима.

Отже, судом встановлено і вказано вище в рішенні на те, що відповідач права власності на спірну квартиру не має, він набув права на користування цією квартирою як член сім'ї власника житла за приписами ч.1 ст.405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Однак зазначене не є безспірним доказом систематичного порушення правил співжиття.

Згідно ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку /квартири/ може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 /зі змінами/ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як вказано вище в рішенні, виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу, застосовані до нього, виявились безрезультатними.

Проаналізувавши все вищенаведене, суд дійшов висновку, що підстави для виселення відповідача, передбачені в ст.116 ЖК України, на даний час відсутні.

Жодних безспірних доказів для спростування цього висновку суду не було надано, тоді як за ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Але враховуючи встановлені по справі обставини стосовно того, що між сторонами, дійсно, склалися напружені стосунки, позивач неодноразово зверталася до поліції, суд вважає за необхідне офіційно попередити відповідача про недопущення в подальшому протиправних дій відносно позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 259-260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Московського районного суду

м. Харкова О.В. Ференчук