Провадження № 2/161/504/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого-судді - Пушкарчук В.П.

при секретарі - Загоровській І.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору СТ "Діброва" про поділ майна (дачного будинку), -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна (дачного будинку).

Свої вимоги обґрунтовує тим, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.07.2012 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування в шлюбі ними було придбано дачний будинок, що розташований на земельній ділянці №511 СТ «Діброва».

Дачний будинок не введений в експлуатацію, технічна інвентаризація не проводилась, право власності не оформлене. Позивач зазначає, що коли купували будинок (2002-2003 р.р.) то його стан був дуже незадовільний. При купівлі було сплачено власнику 4 тисячі доларів та на ремонт будинку витрачено 5 тисяч доларів та 2700 євро.

На підставі наведеного та з врахуванням уточнення позовних вимог просила суд визнати спільною сумісною власністю незавершений обєкт будівництва садовий будинок, що розташований на земельній ділянці №511 СТ «Діброва» та здійснити його поділ шляхом визнання за ОСОБА_3 ? частини незавершеного будівництва, що в грошовому виразі становить 2500 доларів США та 1350 євро конвертованих у національну валюту України по курсу НБУ на день прийняття рішення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши документи справи, суд прийшов до висновку що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Кожна особа, як слідує зі змісту ст.4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Так і на підставі ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 21 СК України шлюб є дійсним при укладенні (реєстрації) його в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають зі сімейного права, пов'язані з визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподілу.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно із зазначеною нормою при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю зясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.02.1985 року по 09.07.2012 року (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Лищенської сільської ради від 17.08.2005 року №28/8 право власності на земельну ділянку площею 0,06 га в садівничому товаристві «Діброва» набуто ОСОБА_4 на підставі державного акту від 13.06.2006 року, цільове призначення земельної ділянки: для ведення садівництва (а.с.208).

Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Садибний (дачний) будинок, розташований на земельній ділянці №511 садівничого товариства «Діброва», згідно інформації Державної архітектурно будівельної інспекції України у Волинській області (а.с 102), відповіді Лищенської сільської ради від 13.07.2015 року №136 (а.с.100), повідомлення №1026 від 14.07.2015 року Волинського обласного бюро технічної інвентаризації (а.с. 101) не зданий в експлуатацію.

Відповідно до ст. 375 ч. 2 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст. 331 до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Відповідно до статті 27 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року із змінами та доповненнями вбачається, що забудова присадибних, дачних, садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, проектування такої забудови здійснюється за бажанням замовника без отримання містобудівельних умов та обмежень.

Доказів того, що сторони звертались до певних органів з питань оформлення права власності, відсутні.

Крім того, що дачний будинок побудований на земельній ділянці, що не була відведена позивачу у встановленому законом порядку, оскільки ОСОБА_4 є власником вказаної земельної ділянки, цільове призначення якої - для ведення садівництва.

Садовий будинок на даній земельній ділянці був розташованій на ній, і на момент безоплатної приватизації даної земельної ділянки ОСОБА_4 Даний будинок до сьогодні не зданий в експлуатацію, частково відремонтований та підтримується від руйнування ОСОБА_4, який і здійснює усі витрати по його утриманню протягом всього володіння ним. У звязку з відсутністю документа про здачу даного садового будинку в експлуатацію і відсутністю документа про реєстрацію права власності на даний садовий будинок, то дане майно можна вважати будівельними матеріалами.

Позивач, стверджуючи, що дачний будинок, що розташований на земельній ділянці №511 садівничого товариства «Діброва» був придбаний в інтересах її сімї під час перебування в шлюбі з відповідачем, не підтвердила документально належними та допустимими доказами джерел та часу його придбання, а також факту належності на час розгляду справи даного будинку відповідачу.

Аналізуючи норми закону та відсутність доказів зі сторони позивача на підтвердження того, що спірний дачний будинок являється спільною сумісною власністю сторін, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, 264,265 ЦПК України, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60,69,70 СК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору СТ "Діброва" про поділ майна (дачного будинку) відмовити із-за безпідставності.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.03.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_5