Справа № 630/55/17
Провадження № 2/630/88/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.

за участю секретаря Косенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботин Харківської області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловими приміщеннями, -

встановив:

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, звернулися до суду 06 лютого 2017 року з вказаним позовом, в якому просять визнати ОСОБА_3, 1968 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1

В обґрунтування позову позивачі вказували, що вони є спадкоємцями померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 - власника житлового будинку НОМЕР_1 що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Спадщину у виді житлового будинку вони, ОСОБА_1 і ОСОБА_2, прийняли, оскільки постійно проживали разом зі спадкодавцем на день його смерті, але спадщину досі не оформили. У вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_3, колишній чоловік ОСОБА_2, але фактично не мешкає в ньому з 2008 року. Тому відповідач, на думку позивачів, втратив право на проживання у житловому будинку, так як відсутній в ньому понад один рік.

В судове засідання позивач, ОСОБА_1, не з'явилася без поважних причин, хоча була належним чином повідомлена про судове засідання. Оскільки її неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті на підставі наявних матеріалів, суд розглянув справи за відсутності позивача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В доповнення до обставин, викладених в позові, ОСОБА_2 пояснила суду, що до 2001 року вона разом з чоловіком проживала у будинку батька за адресою: АДРЕСА_1. У 2001 році вони розпочали будівництво власного житлового будинку на земельній ділянці за адресою: . АДРЕСА_2. Від початку будівництва вони проживали у будівельному вагончику, а потім у літній кухні. Відповідач ОСОБА_3 часто зникав з сім'ї, зловживав спиртними напоями, чим залишав сім'ю без грошей. Це відображалось і на процесі будівництва - вона, ОСОБА_2, з дітьми оселилася в ньому ще у 2015 році, хоча житловий будинок і досі не завершений будівництвом. Через свою неприйнятну поведінку ОСОБА_3 викликав в сім'ї конфлікти, останній з яких стався в квітні 2016 року. Тоді відповідач з будинку перейшов жити у літню кухню, а потім взагалі пішов з сім'ї. Перед тим конфлікт між ними виник восени 2015 року, під час якого відповідач знищив власний паспорт. Намагаючись допомогти чоловікові відновити паспорт для подальшого працевлаштування, вона, ОСОБА_2, взяла у своєї матері, ОСОБА_1, будинкову книгу на житловий будинок АДРЕСА_1 та принесла її до відділу міграційної служби для поставлення відмітки про реєстрацію згідно з новим паспортом. Але ОСОБА_3 у будинку батька не проживав жодного дня від моменту переїзду у 2001 році.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, наголошуючи на тому, що ОСОБА_3 з 2001 року не мешкав у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, оскільки фактично проживав за іншою адресою - АДРЕСА_2.

Відповідач, ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився, але подав заяву про проведення судового розгляду за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_6 з позовними вимогами не погодилась та заперечувала проти позову з тих підстав, що постійне місце проживання ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1. Але відповідач будував житловий будинок разом з дружиною за іншою адресою: АДРЕСА_2, та проживав в ньому до фактичного припинення шлюбних відносин у квітні 2016 року. Від тоді відповідач фактично не має постійного місця проживання, бо вимушений був піти з сім'ї. Попри це позивачі не вправі висувати вимогу до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1, бо право власності на нього позивачі отримали лише у лютому 2018 року.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка і дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне.

Згідно з свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17 лютого 1990 року, виданим виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 виданим 06 квітня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції Харківської області.

За повідомленням Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №329/01-16 від 11 березня 2017 року після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини або про відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину за період 2004-2017 років нікому не видавалися.

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, є спадкоємцями першої черги на відкриту після смерті ОСОБА_4 спадщину, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3, виданим 05 жовтня 1955 року відділом ЗАГС с. Бараново Валківського району Харківської області, копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 виданим 17 червня 1969 року Люботинським міським бюро ЗАГС Харківської області, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та копією книги для реєстрації місця проживання громадян за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ст.ст. 1261, 1268, 1269 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки; малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; в іншому випадку спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Верховними Судом України неодноразово під час розгляду справ з підстав, передбачений п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, проводився аналіз застосування норм спадкового права, викладених в книзі шостій ЦК України. Так, за результатами розгляду справи № 6-33цс15 (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року) Верховним Судом України було зроблено висновок про наступне: «Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно - і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.».

Приймаючи до уваги правовий висновок Верховного Суду України, суд приходить до переконання, що позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які у належний спосіб прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4, набули право власності, хоча і в обмеженому обсязі, на житловий будинок АДРЕСА_1. Відсутність у позивачів на момент звернення до суду з даним позовом свідоцтва про право власності на спадщину у виді спірного житлового будинку лише обмежує їх в розпорядженні нерухомим майном.

Відповідно до записів будинкової книги у вказаному житловому будинку з 22 грудня 1995 року зареєстрований ОСОБА_3 Проте, як зазначено в акті, виданому комісією квартального комітету №17 від 04 січня 2017 року ОСОБА_3 фактично не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з 2008 року.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За ініціативою позивача ОСОБА_2 в судовому засідання був допитаний в якості свідка ОСОБА_7, який пояснив, що являється сином сторін у справі. Свідок ОСОБА_7 підтвердив суду, що у 2001 році він разом з батьками переїхав з будинку дідуся і бабусі, що знаходиться за АДРЕСА_1, жити за іншою адресою: АДРЕСА_2, де було розпочато будівництво нового житлового будинку. Жодних речей батьки у будинку дідуся і бабусі не залишили. Спочатку він з батьками проживав у будівельному вагончику, а потім у літній кухні, яку збудувати першою. Батько, ОСОБА_3, часто вживав спиртні напої через що виникали конфлікти в сім'ї, що і призвело до розірвання шлюбу. Через це також гальмувався процес будівництва, тому у лише 2015 році сім'я змогла перейти жити до будинку, де були завершені оздоблювальні роботи у житлових кімнатах. Інші приміщення й досі не добудовані, тому не житловий будинок не можуть ввести в експлуатацію та зареєструвати в ньому своє місце проживання. Також свідок пояснив, що після конфлікту, який стався в квітні 2016 року між батьками, ОСОБА_3 перейшов жити з будинку до літньої кухні.

З обставин, встановлених рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 28 липня 2016 року, ухваленого в справі № 630/400/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, вбачається, що сторони не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства з квітня 2016 року.

Аналізуючи досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 отримав право на проживання у житловому будинку, що знаходиться за АДРЕСА_1, за життя попереднього власника, але він втратив це право, оскільки не проживає в ньому без поважних на то причин більше одного року, а тому суд вважає, що він втратив право користування житловою площею у вказаному будинку.

При таких обставинах суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 10-13, 81, 82, 141, 263, 265, 274, 279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 11 травня 2018 року.

Суддя О. О. Малихін