Постанова

іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 144/1305/15-ц

провадження № 61-1631 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - Приватне підприємство «ЗІС»;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру;

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС», подану його представником Притулою Василем Леонідовичем, на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 21 липня 2016 року, ухвалене судом у складі судді Германа О. С., та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Приватного підприємства «ЗІС» (далі - ПП «ЗІС»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, про визнання договору оренди землі недійсним.

У позові зазначила, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,3420 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої в адміністративних межах Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 10 січня 2005 року, виданим Теплицьким районним відділом земельних ресурсів Теплицької районної державної адміністрації. У січні 2015 року їй стало відомо, що існує договір оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168, зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 9 липня 2006 року за номером 55, укладений нею як орендодавцем та ПП «ЗІС» як орендарем, про оренду зазначеної земельної ділянки строком на 10 років. Указаний договір оренди землі вона не підписувала, нікого не уповноважувала на його підписання, у зв'язку з чим просила визнати зазначений договір оренди землі недійсним.

Відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру заявою від 16 жовтня 2015 року № 691 просив суд першої інстанції справу розглянути за відсутності представника третьої особи і ухвалити рішення на розсуд суду.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 21 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсним договір оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168, зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 9 липня 2006 року за номером 55. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Мотивовано рішення тим, що відсутнє волевиявлення ОСОБА_4 на встановлення прав та обов'язків за договором оренди землі від 19 квітня 2006 року, який вона не підписувала, і інших осіб на вчинення таких дій не уповноважувала. Початком перебігу позовної давності суд встановив січень 2015 року, що свідчить про звернення позивача за захистом порушеного права у межах строку.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 21 липня 2016 року залишено без змін; апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції і вважав їх правильними.

У касаційній скарзі ПП «ЗІС», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтверджено факт особистого підписання ОСОБА_4 договору оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168 і її обізнаність щодо укладення договору з моменту його підписання.

Такі обставини, на думку заявника, свідчать про пропущення позивачем позовної давності, у застосуванні наслідків спливу якої судами необґрунтовано відмовлено.

Заявник посилається також на порушення норм процесуального права при оцінці судом висновку експерта Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26 січня 2016 року № 119/тдд за результатом судової почеркознавчої експертизи та висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 20 червня 2016 року № 147-П за результатом повторної судової почеркознавчої експертизи. На думку заявника, судом необґрунтовано надано перевагу висновку від 26 січня 2016 року № 119/тдд судової почеркознавчої експертизи, у той час як, за твердженням заявника, висновок від 20 червня 2016 року № 147-П повторної судової почеркознавчої експертизи є більш об'єктивним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_10 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просила судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Позиція обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій вірно встановили обставини справи і дали правильну оцінку зібраним у справі доказам, обґрунтовано взяли за основу висновок від 26 січня 2016 року № 119/тдд судової почеркознавчої експертизи, дали належну оцінку тому факту, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків у випадку заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину, а також правильно визначили початок перебігу строку позовної давності у даній справі.

Крім того, у запереченні на касаційну скаргу представник позивача стверджує, що касаційна скарга від імені заявника підписана особою, не уповноваженою на це, виходячи зі змісту довіреності ПП «ЗІС», складеної на ім'я представника Притули В. Л.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, касаційний суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення судів попередніх інстанцій скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов про визнання договору оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168 недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач цей договір не підписувала і дізналася про нього у січні 2015 року, що свідчить про звернення до суду за захистом порушеного права у межах позовної давності.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою відповідача, відхилив його доводи про неправильне визначення початку перебігу позовної давності та про недопустимий доказ у справі - висновок експерта від 26 січня 2016 року № 119/Т99.

Із такими висновками судів касаційний суд погодитись не може.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону, що діяла на час укладення договору оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 відповідно до державного акта серія НОМЕР_2 від 16 березня 2015 року є власником земельної ділянки площею 2,340 га розташованої на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За договором оренди землі № 168 від 19 квітня 2006 року зареєстрованим у Теплицькому районному відділі Вінницької області регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 9 липня 2006 року за номером 55. Зазначений договір укладено у простій письмовій формі. Додатковою угодою від 7 травня 2010 року до вказаного договору оренди землі внесено зміни, якими строк договору продовжено до 2025 року і змінено розмір орендної плати; додаткова угода зареєстрована у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за № 67.

Позивач ОСОБА_4 оспорила дійсність договору оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168 з тієї підстави, що вона не підписувала вказаний договір і не уповноважувала інших осіб на його підписання.

Відповідно до висновку експерта Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26 січня 2016 року № 119/тдд за результатом судової почеркознавчої експертизи підпис в оспорюваному договорі оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168 у примірнику, наданому відділом Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, у графі «реквізити» у рядку «орендодавець» виконаний не позивачем, а іншою особою.

Відповідно до частини другої статті 150 ЦПК України у редакції Кодексу, що діяла на час постановлення ухвали про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року у справі призначено повторну почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 20 червня 2016 року № 147-П, складеного за результатом додаткової судової почеркознавчої експертизи, не видається можливим вирішити по суті питання, чи виконаний підпис на договорі оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168 позивачем або іншою особою.

Судами попередніх інстанцій досліджено зазначені висновки експертів та надано перевагу висновку експерта від 26 січня 2016 року № 119/тдд. Разом з тим, судами попередніх інстанцій не враховано, що ухвалою суду від 16 березня 2016 року призначена повторна судова експертиза, але експертом проведено додаткову експертизу. Повторна судова почеркознавча експертиза судом призначена у зв'язку із сумнівами у правильності та обґрунтованості висновку експерта від 26 січня 2016 року № 119/тдд. Відтак, судами попередніх інстанцій неповністю досліджено зазначені докази, що є порушенням норм процесуального права.

Крім того, зробивши висновок про недійсність договору оренди № 168, укладеного сторонами 19 квітня 2006 року, суди не врахували внесення сторонами змін до цього договору додатковою угодою 7 травня 2010 року, справжність підпису ОСОБА_4 на якій позивач не оспорював, і не надали оцінку відповідним доказам у сукупності з іншими.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Допитані під час розгляду справи в суді першої інстанції свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 пояснили, що позивач ОСОБА_4 особисто підписала договір оренди землі від 19 квітня 2006 року № 168, додаткову угоду від 7 травня 2010 року і особисто отримувала грошові кошти як орендну плату, про що розписувалась у відомостях. Допитаний під час розгляду справи у суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснив, що у жовтні 2013 року він отримав довіреність від позивача ОСОБА_4 на представництво її інтересів в суді з метою оспорення дійсності договору оренди землі від 19 квітня 2006 року.

Судами попередніх інстанцій не дано оцінки вказаним доказам, не у повній мірі досліджено обставини, за яких позивач ОСОБА_4 дізналась про порушення її права, у зв'язку з чим передчасно визначено момент, з якого почався перебіг позовної давності для захисту права. На цій підставі відмова судів у застосуванні наслідків спливу позовної давності не обґрунтована дослідженими доказами, що є порушенням норм процесуального права.

Заперечення позивача на подану відповідачем касаційну скаргу безпідставні. Так, касаційна скарга від імені заявника підписана Притулою В. Л. на підставі доданої до скарги довіреності від 1 червня 2016 року, підписаної директором ПП «ЗІС», із прикладенням печатки заявника.

Відповідно до частини третьої статті 38 ЦПК України у редакції Кодексу, що діяла на час подання касаційної скарги, юридичних осіб представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники. Згідно з частиною першою статті 40 ЦПК України у редакції Кодексу, що діяла на час подання касаційної скарги, представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва у суді. За змістом частин першої і третьої статті 42 ЦПК України у редакції Кодексу, що діяла на час подання касаційної скарги, повноваження представника посвідчуються довіреністю юридичної особи, виданою за підписом уповноваженої посадової особи з прикладенням печатки юридичної особи (за наявності).

На підставі викладеного касаційна скарга від імені заявника підписана особою, повноваження якої оформлено належним чином.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, суд частково задовольняє касаційну скаргу, скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій і направляє справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС», подану його представником Притулою Василем Леонідовичем, задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик