Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №332/3504/16 Головуючий у 1 інстанції Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/778/759/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 (у зв'язку з реєстрацією шлюбу 22.04.2017 р. прізвище «ОСОБА_4» змінено на «ОСОБА_4») звернулася з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

17.05.2017 р. надано уточнений позов, в якому зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з відповідачем, з яким шлюб не був зареєстрований, народилася донька ОСОБА_5. Народження доньки підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 13.03.2012 року, виданим Жовтневим відділом РАЦС Луганського МУЮ у Луганській області, актовий запис №326. З квітня 2012 року відповідач залишив її та їх доньку і з того часу по теперішній час вона самостійно утримує, виховує та піклується про дитину. У зв'язку із подіями в зоні проведення АТО позивачка виїхала до інших міст України з місця постійного проживання. В подальшому з дитиною мала місце проживання у м. Харкові, у м. Запоріжжі, а в подальшому у м. Києві, за адресою нинішнього чоловіка позивачки ОСОБА_6 Після настійливих вимог позивача відповідач декілька разів у 2013 році надав кошти на утримання доньки. Інших коштів за всі роки надано не було. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків та не реалізував своїх батьківських прав, незважаючи на її неодноразові звернення щодо необхідності участі в утриманні та вихованні доньки. Відповідач має постійне місце роботи та сталий заробіток. На теперішній час позивачем створено сім'ю з іншим чоловіком - ОСОБА_6, якого донька сприймає в якості батька, оскільки свого біологічного батька - відповідача, дитина не знає.

Посилаючись на викладене просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини від усіх доходів (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з дня подачі позову до суду. Допустити негайне виконання рішення.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2017 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частки усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.10.2016 року до повноліття дитини.

Допущено негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

На зазначене рішення суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітньої доньки скасувати, постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не дав належну оцінку тому, що відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав і прагнення брати участь у вихованні дитини.

Позивачем ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що в ході розгляду справи судом не надано належної оцінки доказам є надуманими та необґрунтованими. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у цій справі без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статей 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив перш за все з інтересів дитини.

З вказаним висновком суду колегія судів не погоджується з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_3 є батьком неповнолітньої дитини: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 13 березня 2012 року, виданим Жовтневим відділом РАЦС Луганського МУЮ у Луганській області, актовий запис №326.

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Малолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з позивачем, нею утримується з грудня 2013 року.

Відповідач працює на посаді державного нотаріуса Дев'ятої київської державної нотаріальної контори, що підтверджується наказами №84/03 від 15.01.2015р., №1149/03 від 25.05.2015р.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно із ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції не врахував вищезазначеного, та не прийняв до уваги висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_5.

В порушення зазначених норм при постановлені рішенні суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням та запереченням відповідача та всім доказам, що ним були додані до справи.

Суд не надав належної оцінку зверненню ОСОБА_3 до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, позову про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів щодо перешкоджання Позивачем у спілкуванні з дитиною. Вказані факти свідчать насамперед про інтерес батька до дитини.

Суд першої інстанції надав не належну оцінку висновку Департаменту Луганської міської ради у справах по правам дітей та сім'ї від 09.09.2013 року про визначення ОСОБА_3 участі у вихованні та порядку побачення з малолітньою дочкою, зазначивши, що вказаний висновок не містить відомостей про виконання ним встановлених ст. ст. 150,155 СК Кодексу батьківських обов'язків.

Судова колегія не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_3 саме як батько дитини звернувся до відповідного органу з метою реалізації своїх прав відносно дитини, а саме прийняття участі у вихованні та порядку побачення з малолітньою дочкою. Посилання суду на те, що висновок виходить за межі розгляду справи, встановлені ст. 11 ЦПК України є взагалі незаконним та таким, що грубо порушують статтю 213 ЦПК України.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 07.12.2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Винної поведінки в ухиленні виконання обов'язку ОСОБА_3 як батька не має.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 до суду першої інстанції були надані квитанції про сплату коштів на утримання доньки через банківську установу «Приватбанк» та квитанції щодо сплати коштів через Укрпошту, що здійснювалися Відповідачем на протязі 2012-2013 року, частково 2014 року, 2017 року та по теперішній час. Надані Відповідачем до суду й квитанції про придбання речей для дитини.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_3 не ухиляється від своїх батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами тільки дитини, і ці інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Конфлікт або амбіції батьків дитини не повинні мати перевагу над інтересами дитини.

Висновок суду першої інстанції про умисне ухилення відповідача від виконання обов'язків з виховання дитини носить характер припущень.

Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При ухвалені рішення суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги висновок Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 06.12. 2006 року про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, та витяг з протоколу №2 від 12.01. 2007 року комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району відповідно до якого комісія зобов'язала представника Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району підтримувати висновок від 06.12.2017 p., тобто висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

З матеріалів справи не вбачається і в ході апеляційного розгляду справи не встановлено доказів, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо ухилення його від виховання доньки, умисного і свідомого нехтування своїми обов'язками.

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, то відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2017 року у цій справі скасувати в частині вимог про позбавлення батьківських прав, та прийняти постанову в цій частині наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: