Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 344/10719/16-ц

провадження № 61-7249св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В. Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія»,

представники позивача: Вечеринський Олег Ігорович, Кривоніс Маряна Іванівна,

відповідач - ОСОБА_3,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Малєєва А. Ю., Девляшевського В. А., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» (далі - ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення.

Позовна заява мотивована тим, що товариство створено у квітні 2012 року з метою експлуатації котельні, що знаходиться по вул. Індустріальній, 34 у м. Івано-Франківську та прилеглих до неї теплових мереж. Воно має право проводити господарську діяльність у сфері теплопостачання, зокрема, виробляти теплову енергію, транспортувати вироблену енергію магістральними тепловими мережами та постачати її різним категоріям споживачів. Товариство надає послуги з централізованого опалення ОСОБА_3, яка є власником квартири АДРЕСА_1. Попередньою теплопостачальною організацією були передані відомості щодо житлових приміщень, власники яких здійснили відключення від мереж централізованого опалення у порядку, встановленому чинним законодавством. Однак, відомості щодо квартири відповідача про це відсутні.

Вказувало, що відповідач відмовляється сплачувати за надані послуги з централізованого опалення, у зв'язку з чим має заборгованість за період з серпня 2012 року по березень 2017 року у розмірі 18 065,42 грн.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» просило суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 18 065,42 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2017 року у складі судді Пастернак І. А. позов ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» 18 065,42 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення та 1 450 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на споживача покладено обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, проте відповідачем не здійснюється оплата за послуги з централізованого опалення, а відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води її квартири у встановленому законом порядку не відбулося, тому у позивача відсутні правові підстави для припинення нарахувань за послугу з централізованого опалення відповідачу.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням місцевого суду зобов`язання покладено на ОСОБА_3 з розрахунком заборгованості за все житло, до інших співвласників позову не заявлено. Позивач не з`ясував, хто повинен відповідати перед ним за зобов`язаннями зі сплати наданих послуг, хоча мав таку можливість. Не визначено у позовних вимогах і частку ОСОБА_3 у загальній заборгованості за утримання спільного майна. Жодних договорів, інших правочинів чи документів, які могли б свідчити, що відповідач ОСОБА_3 може сама представляти інших співвласників і відповідати за спільними зобов`язаннями солідарно позивачем не надано. Рішення суду першої інстанції впливає на права та обов`язки інших співвласників квартири, які до участі у справі не залучені.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія», посилаючись на неправильнезастосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно було скасовано законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Апеляційний суд не врахував, що відповідач не зверталася до суду із клопотанням про залучення до справи інших співвласників квартири, про яких вона вказала тільки на останньому судовому засіданні апеляційного суду.

Посилається, що відповідач, як солідарний боржник з іншими співвласниками квартири, після стягнення з неї заборгованості має право звернутися до них із зворотною вимогою в порядку регресу.

Апеляційним судом не було взято до уваги, що відповідач самовільно відключилася від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, що не є підставою для припинення нарахування плати за відповідні послуги.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яка відповідає закону.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частинах першій, другій та п'ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» було створене у квітні 2012 року та воно набуло права виконавця послуг із централізованого опалення та підігріву води для населення, яке обслуговується від котельні на вул. Індустріальній, 34 у м. Івано-Франківську.

Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Договір між позивачем та відповідачем не укладався, однак, обов'язок по укладенню договору покладається у тому числі й на споживача послуг, а тому, правовідносини, які виникли, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №-630.

Відповідач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, яка знаходиться на території діяльності позивача, та забезпечується тепловою енергією від котельні, що знаходиться на вул. Індустріальній, 34 у м. Івано-Франківську. Зазначений будинок забезпечується тепловою енергією, наданою позивачем, отже позивач надавав послуги з централізованого опалення відповідачу.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 зобов'язань по оплаті наданих послуг станом на березень 2017 року виникла заборгованість перед позивачем у загальній сумі 18 065,42 грн. Заяви про застосування позовної давності відповідач не заявляла, так як відповідний позов взагалі не визнала.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов'язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 і підстав для відступлення від цієї позиції немає.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановивши, що ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» надає послуги з централізованого опалення у квартирі АДРЕСА_1, співвласником якої є ОСОБА_3, при цьому позивач не надала доказів того, що її квартиру було відключено від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у порядку, встановленому Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з неї заборгованості за вказану послугу, яка виникла за період з серпня 2012 року по березень 2017 року.

Заперечуючи проти позову ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія» у суді першої інстанції, ОСОБА_3 посилалася на те, що її квартиру було відключено від мережі централізованого опалення на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 29 листопада 2012 року, проте такі заперечення є безпідставними.

При цьому заперечень щодо розміру заявленої позивачем заборгованості відповідач не висловлювала.

Суд першої інстанції правильно вказав, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Питання відмови від послуг з централізованого опалення та відключення від мереж централізованого опалення регулюються Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4.

Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (у редакції зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 6 листопада 2007 року № 169), установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Акту за участю теплопостачальної організації, який є завершальним етапом проходження встановленої законодавством процедури відключення від мереж централізованого опалення, відповідач не надала, а тому, суд правильно вказав, що до оформлення акта про відключення від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, у позивача відсутні правові підстави для припинення нарахувань за послугу з централізованого опалення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192 цс15 і підстав для відступлення від цієї позиції немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вказав, що позивач не з`ясував, хто повинен відповідати перед ним за зобов`язаннями, а місцевий суд не залучив до участі у справі інших співвласників квартири АДРЕСА_1, а покладення обов'язку по оплаті всієї заборгованості на відповідача порушує засади справедливості (стаття 3 ЦК України).

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки таких заперечень в суді першої інстанції відповідач не заявляла, як і клопотань про залучення до участі у справі інших співвідповідачів (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (стаття 360 ЦК України).

Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (стаття 541 ЦК України).

Згідно з частинами першою та четвертою статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Частиною першою статті 544 ЦК України встановлено, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Суд апеляційної інстанції не врахував наведених норм процесуального права та того, що відповідач не зверталася до суду першої інстанції із клопотанням про залучення інших співвласників квартири АДРЕСА_1 до розгляду справи в якості співвідповідачів та взагалі не повідомляла про їх існування.

Задовольнивши позов ТОВ «Станіславська теплоенергетична компанія», суд першої інстанції не позбавив ОСОБА_3 права звернутися зі зворотною вимогою до решти співвласників квартири у порядку регресу.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову у зв'язку із його обґрунтованістю та доведеністю, а суд апеляційної інстанції помилково скасував судове рішення,яке відповідає закону.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська теплоенергетична компанія» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2017 року скасувати.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В.Черняк