Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/33305/15-ц

провадження № 61-2946св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Курило В. П., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - комунальне підприємство «Київпастранс»,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу комунального підприємства «Київпастранс» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року в складі судді:Маліновської В. М. та ухвалуАпеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року у складі суддів: Антоненко Н. О., Шкоріної О. І., Стрижеуса А. М.,

В С Т А Н О В И В :

10 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 761/33305/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа № 761/33305/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до комунального підприємства «Київпастранс» про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 2 листопада 2015 року наказом № 254/ВК ОСОБА_1 було звільнено з посади водія автотранспортних засобів КП «Київпастранс» на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивач вважав своє звільнення незаконним, а наказ про звільнення таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначив, що не допускав порушення фінансової дисципліни та посадової інструкції, які були виявлені під час перевірки. Раніше до нього не застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за подібні порушення фінансової дисципліни. Тому просив визнати незаконними та скасувати накази № 1 від 31 липня 2015 року, № 3 від 2 вересня 2015 року про застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення, № 254/ВК від 2 листопада 2015 року про його звільнення. А також, поновити його на роботі в КП «Київпастранс», на раніше займаній посаді і стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва 8 червня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ комунального підприємства «Київпастранс» від 2 вересня 2015 року №3 «Про порушення фінансової дисципліни» щодо оголошення ОСОБА_1 догани. Визнано незаконним наказ комунального підприємства «Київпастранс» від 2 листопада 2015 року №254/ВК про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів. Поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів Ккомунального підприємства «Київпастранс». Стягнуто з комунального підприємства «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 2 листопада 2015 року по 22 березня 2016 року включно у розмірі 12 184 грн 34 коп.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось з порушенням трудового законодавства. Суди вважали, що наказ від 2 листопада 2015 року № 254/ВК про звільнення є незаконним та винесений з порушенням чинного законодавства. Порушення, яке стало приводом видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 є недоведеним, а тому відсутні підстави для звільнення позивача за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

24 червня 2016 року КП «Київпастранс» подав касаційну скаргу в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В касаційній скарзі КП «Київпастранс» вказує, що, висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Відповідно до наказу КП «Київпастранс» Автобусний парк № 8 № 254/ВК від 2 листопада 2015 року, що ОСОБА_1 звільнено у зв'язку з тим, що 15 жовтня 2015 року він допустив порушення фінансової дисципліни та посадової інструкції, які були виявлені під час перевірки, і подібні порушення фінансової дисципліни ОСОБА_1 неодноразово вчиняв і раніше, за що відповідно до наказів від 31 липня 2015 року № 1 та № 3 від 2 вересня 2015 року до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Профком дав згоду на звільнення. Позивача звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку (пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України).

Колегія суддів відхиляє аргументи викладені в касаційній скарзі з таких мотивів.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював водієм автобусу в режимі маршрутного таксі на міському маршруті.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

При звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібно встановити, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок. Чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконання працівником без поважних причин обов'язків.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 стали результати проведеної 15 жовтня 2015 року перевірки під час руху автобуса від станції м. Чернігівська до станції метро Дарниця. З доповідної провідного інженера ВСД Москаленка В.В. вбачається, що водій ОСОБА_1 перевозив 26 пасажирів, на м. Чернігівська вийшло 20 пасажирів, які не мали квитків, шість пасажирів вийшли на м. Дарниця, один з яких мав квиток, решта квитків лежали на двигуні. Судом встановлено, що ОСОБА_1 мав продавати квитки пасажирам до початку руху автобуса, жодних обов'язків щодо перевірки наявності квитків на проїзд у пасажирів на нього як на водія автобусу міського маршруту не покладено.

Ні Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, ні робочою інструкцією на ОСОБА_1, як водія автобусу міського маршруту, не покладено обов'язків перевірки наявності квитків на проїзд у пасажирів. Також відсутні підстави вважати, що в діях позивача 15 жовтня 2015 року наявний факт порушення фінансової дисципліни.

Крім того, наявність виправлень в квитково-касовому листі, допущені водієм, без доведення факту неповернення позивачем до каси підприємства вирученої суми від реалізації квитків, не можуть бути кваліфіковані як порушення фінансової дисципліни. Квитково-касовий лист як документ, що повинен мати серед інших водій автобусу (ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт»), не є розрахунковим документом в розумінні Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Суди зробили правильний висновок про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 184 грн 34 коп. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Колегія суддів погоджується із висновками судів, що звільнення позивача відбулось без належних підстав, а наказ № 3 від 2 вересня 2015 року є незаконним та винесений з порушенням чинного законодавства. Крім того, відповідачем не надано належних і допустимих доказів, що 15 жовтня 2015 року позивачем було вчинено повторне порушення фінансової дисципліни. Таким чином, відсутня систематичність як одна з підстав звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень Верховного Суду. Оскільки судами повно та всебічно з'ясовані дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним доказам, постановлене рішення законне і обґрунтоване, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу комунального підприємства «Київпастранс» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В. І. Крат

В. М. Коротун

В. П. Курило