Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 417/3333/16

провадження № 61-30071св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: Перша Луганська державна нотаріальна контора, приватне підприємство «Східно - Український промислово-торгівельний центр»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марківського районного суду Луганської області від 11 травня 2017 року у складі судді Чернік А. П. та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 04 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Стахової Н. В., Авалян Н. М., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Першої Луганської державної нотаріальної контори, приватного підприємства «Східно -Український промислово-торгівельний центр» (далі - ПП «Східно-Український промислово-торгівельний центр»), у якому просила зняти арешт з нежитлового приміщення, магазину № 37 «ІНФОРМАЦІЯ_1» з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташоване по АДРЕСА_2

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача ОСОБА_3. Після його смерті відкрилась спадщина на наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, грошові вклади та нежитлове приміщення магазин № 37 «ІНФОРМАЦІЯ_1» з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2. Позивач єдиний спадкоємець за законом, прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру та грошові вклади. При оформленні спадщини нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори було сформовано інформаційну довідку від 25 грудня 2015 року та встановлено, що в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна наявний запис від 16 березня 2006 року № 2971790 про накладення арешту на нежитлове приміщення, магазин № 37 «ІНФОРМАЦІЯ_1» з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2, що становить перешкоду в отриманні свідоцтва про право на спадщину на це майно.

Позивач вважає, що запис від 16 березня 2006 року про накладення арешту на нерухоме майно вчинено помилково, оскільки її чоловік набув право власності на нежитлове приміщення відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 2005 року, укладеного з ОСОБА_5, а в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна власником цього приміщення зазначено ПП «Східно-Український промислово-торгівельний центр». На момент укладення договору купівлі-продажу цього нежитлового приміщення між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 будь-які обтяження на це майно були відсутні і правочин було нотаріально посвідчено. ОСОБА_3 правомірно набув право власності на майно і 04 березня 2005 року зареєстрував своє право власності в установленому законом порядку.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 11 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спадкоємець майна ОСОБА_3 має право звернутись до суду за захистом права шляхом зняття арешту з майна, але не довела свої позовні вимоги належними та допустимими доказами.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 04 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог до

ПП «Східно - Український промислово-торгівельний центр» скасовано, провадження у цій частині закрито. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Мотивуючи ухвалу в частині закриття провадження у справі, апеляційний суд, посилаючись на норму статті 205 ЦПК України, виходив із того, що

ПП «Східно-Український промислово-торгівельний центр» не може бути відповідачем у справі, оскільки не зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тобто не має статусу юридичної особи.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду в частині відмови в задоволенні вимог до Першої Луганської державної нотаріальної контори, апеляційний суд посилався на те, що місцевий суд не врахував той факт, що позов пред'явлений до неналежного відповідача. Апеляційний суд також указав, що оскільки позивачка не є власником майна, то належним способом судового захисту за вказаних у позові обставин є пред'явлення позову про визнання права власності на арештоване майно та звільнення його з-під арешту. Відповідачами за вимогою про визнання права власності є інші спадкоємці або територіальна громада.

Апеляційний суд також указав, що допущені судом першої інстанції процесуальні помилки не призвели до неправильного вирішення справи до відповідача - Першої Луганської державної нотаріальної контори, тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховному Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивача

ОСОБА_1. - ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина на наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, грошові вклади та нежитлове приміщення магазин № 37 «ІНФОРМАЦІЯ_1» з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2.

ОСОБА_1 прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру та грошові вклади.

У видач свідоцтва про право на спадщину на нежитлове приміщення їй відмовлено

Згідно з відомостями в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна 16 березня 2006 року за №2971790 Першою Луганською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення приватного нотаріуса Кірєєва Є. І. від 08 серпня 2003 року зареєстровано обтяження-арешт нежитлового приміщення, магазину №37 «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташоване по АДРЕСА_2. Такі відомості зазначені станом на 25 грудня 2015 року.

У статті 205 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, наведений вичерпний перелік підстав закриття провадження у справі.

Так, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 3) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 4) сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом; 5) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або повернув справу на новий розгляд до третейського суду, який ухвалив рішення, але розгляд справи у тому самому третейському суді виявився неможливим; 6) померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 7) ліквідовано юридичну особу, яка була однією із сторін у справі.

Апеляційний суд, закриваючи провадження у справі, порушив норми процесуального права, оскільки обмежився посиланням на загальну норму процесуального закону, не вказав конкретну правову підставу закриття провадження у справі.

Така підстава як відсутність реєстрації в реєстрі юридичних осіб не є підставою для закриття провадження у справі

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, при чому згідно частини п'ятої цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця.

Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що позивач є спадкоємцем на спірне майно, прийняла спадщину, отримала свідоцтво про право на спадщину на частку майна, тому суд прийшов до помилкового висновку, що позивач не є власником майна, а відтак, не могла звертатись з позовом про звільнення майна з-під арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення

У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

У випадку безоплатної передачі майна юридичній особі ця особа також є відповідачем у справі.

У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор (пункти 1 та 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Разом із тим суди наведене не врахували, у повній мірі не встановили фактичні обставини справи, зокрема, у зв'язку з чим було накладено арешт на нежитлове приміщення та застосовано обтяження.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У порушення вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, місцевий суд не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не з'ясувавпідстави накладення арешту на спадкове майно, не встановив хто є кредитором/стягувачем тощо, і не вирішив питання залучення до участі у справі всіх осіб, чиї права та законні інтереси зачіпає рішення у даній справі, у тому числі відповідний орган державної виконавчої служби або фінансова установа, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У силу положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 11 травня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 04 серпня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І. М.Фаловська