Справа № 310/2284/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року м. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря Бевз О.А.,

стягувача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2, боржник Міністерство інфраструктури України,

в с т а н о в и в:

21.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2, в обґрунтування якої вказує на те, що 13.02.2018 року він отримав повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання за вих. № 55726833/20.1/12 від 08.02.2018р., а саме, виконавчого листа по справі № 310/2284/17, виданого Апеляційним судом Запорізької області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 454871,39 грн. Вважає таке рішення державного виконавця неправомірним. Так, 22.01.2018 року він подав до відділу примусового виконання рішень заяву про відкриття виконавчого провадження разом і оригінал виконавчого листа по справі №310/2284/17. 08.02.2018 року державний виконавець Канцедал О.О. виносить повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Підставою для повернення виконавчого документа державний виконавець зазначає те, що до заяви про відкриття виконавчого провадження додані оригінал виконавчого листа і дві копії виконавчих листів і посилаючись на Інструкцію з організації примусового виконання рішень вказує, що стягувачу необхідно було подати до кожного з цих листів окремі заяви. Але до заяви про відкриття виконавчого провадження ним, крім оригіналу виконавчого листа про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 454871,39 грн., були додані лише копія його паспорту і рішення апеляційного суду Запорізької області. Таким чином, вважає, що у державного виконавця не було підстав, передбачених ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" для повернення оригіналу виконавчого документу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 454871,39 грн. стягувачу. Жодна норма Закону не дає державному виконавцю права повертати виконавчий документ, якщо до заяви додані копії якихось інших документів, крім оригіналу або дублікату виконавчого документа. Крім того, ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий документ має бути повернутий стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, однак, державним виконавцем повідомлення було складено тільки 08.02.2018 року, тобто через 17 днів, і не було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а вручене його особисто лише 13.02.2018р. Просив суд визнати неправомірним рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2, яке оформлене у вигляді Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 08.02.2018р. №55726833/20.1/12.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просив скаргу задовольнити. Додатково суду пояснив, що ним 22.01.2018 року до виконання було предявлено до відділу примусового виконання рішень заяву про відкриття виконавчого провадження про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 454871,39 грн., а 23.01.2018 року було подано ще дві заяви про відкриття виконавчих проваджень з оригіналами виконавчих листів про визнання наказу незаконним, про поновлення на роботі, до яких ним дійсно були додані копії інших виконавчих листів і рішення апеляційного суду, які як він вважав могли сприяти виконанню рішення суду. Однак державний виконавець, в порушення вимог ст.4, ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» безпідставно, з надуманих причин повернув йому виконавчий документ без прийняття до виконання. Просить скаргу задовольнити.

Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 у судові засідання не зявився.

Представник державного виконавця за довіреністю ОСОБА_3 надіслала до суду заперечення на скаргу (а.с.11-13), в яких зазначає, що згідно із статтями 3,26 ЗУ «Про виконавче провадження», пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби разом з оригіналом або дублікатом виконавчого документу. До своєї заяви про відкриття виконавчого провадження від 23.01.2018 року ОСОБА_1 подав оригінал виконавчого листа № 310/2284/17 від 13.12.2017р. і ще 2 копії виконавчих листів № 310/2284/17. Отже, відповідно до Інструкції йому необхідно було подати до кожного з цих виконавчих листів окрему заяву. Також зауважує на тому, що ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року в частині стягнення 454871,39 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, крім зобовязання виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Просила відмовити у задоволенні скарги.

Представник боржника Міністерства інфраструктури України у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Вислухавши пояснення заявника, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок примусового виконання рішень судів врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. № 1404-VIII.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 05.12.2017р. у цивільній справі № 310/2284/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, третя особа Державне підприємство «Бердянський морський торговельний порт», про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, 13 грудня 2017 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області ОСОБА_1 був виданий виконавчий лист про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 454871,39 грн. (а.с.6). У виконавчому листі було вказано, що рішення, зокрема, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, рішення набрало законної сили 05.12.2017 року.

22 січня 2017 року ОСОБА_1 подав до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 310/2284/17 (а.с.5). До заяви стягувач додав оригінал виконавчого листа, копію паспорту, копію рішення апеляційного суду Запорізької області.

08 лютого 2018р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання № 55726833/20.1/12. Виконавчий документ був повернутий на підставі п.6 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження». В обгрунтування прийнятого рішення державний виконавець вказує на те, що стягувачем до заяви про відкриття виконавчого провадження крім оригіналу виконавчого листа були додані копії виконавчих листів № 310/2284/17 від 12.01.2018р. і від 13.01.2018р. Виконавчий лист підлягає поверненню без виконання, оскільки стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.6 ч. 4 ст. 4. Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Таким чином, судом встановлено, що повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання № 55726833/20.1/12 від 08.02.2018 року було прийнято державним виконавцем з порушенням строку, встановленого Законом. Крім цього, вказані у повідомленні про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання № 55726833/20.1/12 від 08.02.2018 року обставини суперечать іншим встановленим обставинам. Так, виконавчий лист №310/2284/17 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 454871,39 грн. був поданий ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень 22.01.2018 року, а не 23.01.2018 року, як вказано у повідомленні і запереченні представника. Повідомлення №55726833/20.1/12 від 08.02.2018р. винесено державним виконавцем саме про повернення виконавчого листа про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 454871,39 грн. У повідомленні державний виконавець вказує, що стягувачем подано заяву про примусове виконання виконавчого листа. Відтак, підстав, передбачених п.6 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» для повернення цього виконавчого документа у державного виконавця не було. До того ж, до заяви про відкриття провадження інших виконавчих документів, у тому числі їх копій, стягувачем не додавалося.

Частинами 1 та 2 ст. 451 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За таких підстав, суд приходить до висновку, що державний виконавець Канцедал О.О. безпідставно повернув виконавчий документ стягувачу, чим порушив вимоги ст. 4, ст.18, ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження». А тому скарга ОСОБА_1І є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Не може бути підставою для відмови у задоволенні цієї скарги і той факт, що ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року в частині стягнення 454871,39 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, крім зобовязання виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, оскільки на час винесення повідомлення №55726833/20.1/12 від 08.02.2018р. вказаної ухвали Верховного Суду ще не існувало. До того ж виконавчий лист підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 18, 447-451, 453 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд,-

У х в а л и в :

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірним повідомлення №55726833/20.1/12 від 08.02.2018р. старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 про повернення виконавчого листа № 310/2284/17 від 13.12.2017р. стягувачу без прийняття до виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12.03.2018 року.

СуддяОСОБА_5