БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/394/18, cправа № 361/4661/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» квітня 2018 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

при секретарях: Харченко Т.В., Деменковій Ю.І., Телепі Т.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Літківська сільська рада Броварського району Київської області;

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Літківська сільська рада Броварського району Київської області, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, який, із урахуванням неодноразових уточнень, обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня з відповідачем ОСОБА_2 мати ОСОБА_5 Після смерті матері їй стало відомо про наявність заповіту ОСОБА_5, який нібито був складений нею 14 березня 2008 року, посвідчений секретарем Літківської сільської ради Броварського району Київської області та зареєстрований за № 136. За цим заповітом ОСОБА_5 заповіла все своє майно ОСОБА_2 За життя мати бажала здійснити розподіл належного їй майна після смерті між усіма дітьми порівну. Разом із тим, останні п'ятнадцять років життя їхня мати сильно хворіла й потребувала постійного стороннього догляду. Вона з чоловіком та сином, проживаючи у місті Броварах, майже через день приїздила до матері у село Літки, щоб привезти їй продукти харчування, приготувати їжу, прибрати у помешканні, випрати білизну. Її брат ОСОБА_2 проживав у місті Києві, періодично приїжджаючи у село Літки, за матір'ю не доглядав, зловживав алкогольними напоями. Крім того, мати неодноразово їй скаржилася на те, що брат під час приїзду знущався над нею й грубо поводився. За два роки до дня смерті, а саме із 2014 року, через хворобу мати вже не вставала із ліжка й потребувала щоденного догляду, у зв'язку із чим вона забрала мати у місто Бровари де й доглядала останню до дня смерті. Поховання матері вона здійснила за власні грошові кошти. Її брат у цей час проживав у місті Броварах, однак жодного разу не зайшов провідати хвору матір, хоча вона весь час про це його просила. Коли вона забрала матір до себе, то поцікавилася, чи не заповідала вона комусь своє майно на випадок смерті. При цьому були присутні її чоловік ОСОБА_6 та його мати ОСОБА_7 Мати відповіла, що все залишиться їй та брату, заповіту вона ні на кого не складала. Зазначає, що вона із матір'ю була зареєстрована у АДРЕСА_1, доглядала за нею, проводила ремонтні роботи у будинку, обробляла город, сплачувала комунальні платежі. У той же час мати за життя боялася брата, який весь час, не дивлячись на те, що вона дуже хворіла, підвищував на неї голос, ображав, усіляко знущався. За таких обставин, мати ніяк не могла самостійно прийняти рішення про складання заповіту на користь брата. Вважає, що волевиявлення її матері не було вільним та не відповідало її волі. Матір не вміла читати та писати, у неї був поганий зір. Прочитати заповіт вона не могла. При таких вадах заповіт повинен був складатися при свідках. Навряд чи взагалі мати розуміла, що робила у виконавчому комітеті сільської ради та на якому документі розписувалася. У матері були хворі суглоби, їй важко було ходити, тому навряд чи вона могла самостійно дійти до сільської ради для того, щоб розписатися у документі. Розписувалася мати у відомості про одержання пенсії хрестиком.

Вказані обставини підтверджують те, що мати ніяким чином не могла скласти заповіт на брата. Це могло бути лише за умови психологічного тиску на неї зі сторони брата або введення її ним в оману стосовно того, що за документ вона підписує. Підтвердженням того є і той факт, що коли вона забирала матір у місто Бровари у 2014 році, то вона просила забрати з собою й усі документи, у тому числі й правовстановлюючі документи на майно. Однак у будинку документів не виявилося, оскільки їх було викрадено братом. Також підтвердженням є й те, що мати склала на відповідача довіреність від 14 березня 2008 року, згідно із якою вона довіряла йому одержати грошовий вклад у сумі 1000 грн. 00 коп. в банківській установі. За віком та станом здоров'я мати не могла вчиняти будь-яких правочинів, у тому числі й складати заповітне розпорядження. Більш того, 01 червня 2016 року, коли вона подавала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, то у спадковому реєстрі інформація про наявність заповіту була відсутня, що підтверджується інформаційною довідкою від 01 червня 2016 року № 44036052. Крім того, заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, у той час коли у місті Броварах та Броварському районі Київської області діють органи нотаріату. Просить суд: визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений 14 березня 2008 року секретарем виконавчого комітету Літківської сільської ради Броварського району Київської області й зареєстрований за № 136 (а.с. 2-5, 86-90, 115-119).

У запереченнях ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 зазначається, що заповіт ОСОБА_5 від 14 березня 2008 року відповідає усім вимогам чинного законодавства. Складений він без будь-якого примусу, за власної волі спадкодавця. Посвідчений заповіт уповноваженою на те посадовою особою виконавчого комітету органу місцевого самоврядування.

У 2008 році на прохання позивача ОСОБА_1 її було прописано із матір'ю в АДРЕСА_1 терміном на один рік. Мати повідомила, що це можливо лише за погодженням із сином, а також те, що будинок та земельні ділянки вона заповідає останньому, оскільки він фактично доглядає за цим майном та несе витрати на його утримання. Він також повідомляв позивача про заповіт матері коли виникали питання несення витрат на утримання будинку в належному стані.

Поточний ремонт будинку, газифікацію, оплату витрат на електроенергію та газ, страхові внески за будинок проводилися ним особисто із погодженням з матір'ю. На здійснення певних дій матір видавала на його ім'я довіреності. Позивач ніколи не проживала в АДРЕСА_1. За цією адресою з'являлася дуже рідко. 14 березня 2008 року окрім заповіту ОСОБА_5 також складала на його ім'я довіреність на отримання грошового вкладу по компенсаційному рахунку. Таким чином, це свідчить про те, що мати довіряла сину вирішувати її побутові проблеми. У 2014 році ОСОБА_1 не працювала, маючи намір оформити догляд за матір'ю й отримувати за це компенсацію від держави. З цією метою позивач забрала до себе ОСОБА_5 15 січня 2014 року ОСОБА_5 було вчинено довіреність на уповноваження ОСОБА_2 бути її представником з приводу отримання документів замість втраченого паспорту громадянина України та пенсійного посвідчення. ОСОБА_5 мала неповну середню освіту, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці. Вона тривалий час самостійно укладала договори страхування на належне їй майно (житловий будинок, тварин). ОСОБА_5 самостійно займалася оформленням земельних ділянок та отриманням правовстановлюючих документів на них. Розписувалася вона самостійно у документах, що підтверджується також і її паспортом громадянина України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали заявлені позовні вимоги й просили їх задовольнити, надавши пояснення, які за своїм змістом тотожні зазначеним у позові обставинам.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 не визнали позов ОСОБА_1 й просили у його задоволенні відмовити, підтвердивши обставини, вказані у запереченнях.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 пояснив, що матір попросила звозити її до сільської ради, де вона повідомила, що хоче скласти заповіт. З кабінету де це все відбувалося його попросили вийти. Після складення заповіту його запросили у кабінет. Мати погодилася із написаним й підписала документ. Заповіт оголошувала секретар виконкому сільської ради. Також була видана довіреність на одержання 1000 грн. 00 коп. у той же день.

У подальшому відповідач ОСОБА_2 зазначив, що в день складення заповіту саме мати ОСОБА_5 попросила відвезти її до сільської ради. Там вона оформила на нього довіреність. При посвідченні заповіту він не був. На той час мати проживала у нього. Він відновлював паспорт матері. Пенсійне посвідчення відновлювала позивач ОСОБА_1 Про існування заповіту від довідався лише через два роки.

Від попередніх пояснень відповідач відмовився, пояснивши, що він не зрозумів суті поставлених йому запитань.

У судове засідання третя особа Літківська сільська рада Броварського району Київської області представника не направила. До суду надійшли письмові клопотання про розгляд справи у відсутність цього учасника справи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

За життя, а саме 14 березня 2008 року, ОСОБА_5 склала заповіт, за яким все належне їй майно де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла ОСОБА_2 Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Літківської сільської ради Броварського району Київської області ОСОБА_8 14 березня 2008 року й зареєстровано у реєстрі за № 136.

Із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 до Броварської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_1 звернулася - 01 червня 2016 року.

Із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 до Броварської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_2 звернувся - 05 жовтня 2016 року.

Із наявних у матеріалах справи копій документів, а саме: заповіту ОСОБА_5 від 14 березня 2008 року, паспорту громадянина України ОСОБА_5, довіреностей ОСОБА_5 від 14 березня 2008 року та від 15 січня 2014 року, страхових свідоцтв про страхування будівель і тварин серії ТМ № 58564 від 13 березня 2003 року, серії БТ № 0729174 від 17 березня 2004 року, серії БМ № 0026151 від 17 червня 2007 року, серії БМ № 0545143 від 22 червня 2008 року, відомостей на виплату пенсій, соціальних допомог № 39/3250 за січень 2014 року, № 39/3250 за лютий 2014 року, № 39/3250 за березень 2014 року, № 39/3250 за квітень 2014 року, № 39/3250 за травень 2014 року, реєстру для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Літківської сільської ради Броварського району Київської області з 08 вересня 2006 року по 30 червня 2010 року, видно, що підписи які у них проставлені від імені ОСОБА_5 є схожими між собою.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 дала показання про те, що ОСОБА_1 вона знає біля тридцяти років. Їй відомо, що вона доглядала за матір'ю. ОСОБА_5 була скромною, скритною та малограмотною людиною. Їй відомий випадок коли вона хотіла прочитати листівку, однак самостійно цього зробити не могла. Газет у руках у неї вона не бачила.

Свідок ОСОБА_7 дала показання про те, що ОСОБА_5 була неграмотною людиною. Син з невісткою ОСОБА_1 приїздили до неї та допомагали. Коли ОСОБА_5 стало гірше, то вона попросила забрати її з села до міста. Син ОСОБА_2 не приїздив до матері. ОСОБА_1 доглядала за матір'ю. Про заповіт ОСОБА_5 ніколи нічого не розповідала. Вона десь один чи два класи у школі закінчила, ніколи не читала й читати не вміла. ОСОБА_2 раніше проживав із матір'ю, а потім жив у місті Києві після одруження. ОСОБА_2 одержував пенсію ОСОБА_5, а потім пенсію одержувала ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_10 дала показання про те, що три роки ОСОБА_5 жила у ОСОБА_1 Іноді вона проживала у ОСОБА_2 В селі Літки вона була лише один раз. При ній ОСОБА_5 не писала та не читала. Їй не відомо чи могла ОСОБА_5 читати. Одного разу під час розмови вона повідомила, що не то що читати, а й писати не вміє.

Свідок ОСОБА_11 дала показання про те, що ОСОБА_5 останні два роки життя проживала в ОСОБА_1, яка займалася оформленням опікунства. ОСОБА_2 з'являвся не часто, допомогу не надавав. ОСОБА_5 була добродушною, спокійною людиною. При ній ОСОБА_5 не читала та не писала, листи не одержувала.

Свідок ОСОБА_12 дала показання про те, що ОСОБА_5 мала намір залишити все своє майно її сину ОСОБА_2 та їй, а ОСОБА_1 вона допомагала коштами. Тоді ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_1 не спілкувалася. Після одруження із ОСОБА_2 вона з ним проживала у місті Києві, а на вихідні приїздили у село Літки до ОСОБА_5 Коли писався заповіт їй не відомо, при цьому вона не була присутньою. Про існування заповіту їй стало відомо десь у 2010 році. Про обставини посвідчення заповіту їй також не відомо. ОСОБА_2 на матір психологічного тиску не чинив. Їй відомо, що ОСОБА_5 складала довіреності на ім'я ОСОБА_2 Був випадок крадіжки у будинку, а тому певні документи після цього ОСОБА_5 передала на зберігання сину ОСОБА_2 та їй. Це документи на землю, будинок, заповіт. ОСОБА_5 спочатку була у них, а потім попросила завезти її у село Літки. У подальшому ОСОБА_1 самостійно забрала ОСОБА_5 до себе, поставивши родину перед цим фактом. ОСОБА_2 хотів забрати до себе матір, однак ОСОБА_1 відмовилася. ОСОБА_5 у них проживала біля трьох місяців. Про втрату ОСОБА_5 документів їй відомо. Відновленням паспорта та пенсійного посвідчення займався ОСОБА_2, однак одержувала документи безпосередньо ОСОБА_5 Вона могла сама розписуватися за себе, самостійно одержувала пенсію. Вона мала окуляри. Вона замість підпису писала своє прізвище. Читала текст, надрукований печатними літерами. Також читала листівки по виборах.

Свідок ОСОБА_13 дала показання про те, що у селі Літки вона проживає п'ять років. Їй не відомо про обставини вчинення тиску на ОСОБА_5 Такого не було. До ОСОБА_5 приходив листоноша. Якісь періодичні видання ОСОБА_5 одержувала, це були безкоштовні газети. У 2008, 2009 роках вона постійно не проживала у селі Літки. У літку проживала в селі постійно. У 2013 році ОСОБА_1 вона бачила у ОСОБА_5 десь один раз у два місяці. ОСОБА_2 вона бачила кожні вихідні, у період відпустки. Сварок не чула. ОСОБА_5 часто скаржилася, що у неї не має хліба, немає з ким поспілкуватися. З ОСОБА_5 влітку вона кожен день спілкувалася. У неї був телефон ОСОБА_5, який їй дав ОСОБА_2 на випадок, якщо знадобиться якась допомога. Окуляри ОСОБА_5 та газети лежали на столі в будинку.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1223, 1270 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на обраний спосіб захисту порушених прав, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним задоволенню не підлягають через їх недоведеність. Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які б могли бути підставою для визнання заповіту недійсним.

На підставі викладеного, керуючись статтями 259, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин