Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 295/16776/14-ц

провадження № 61-35981св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), ГулькаБ. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2017 року у складі судді Чішман Л. М. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 20 листопада 1992 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 За цей час вони за спільні кошти набули у власність житловий будинок, загальною площею 203,6 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1. Відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 24 листопада 2005 року № 783 право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок. Крім того, ними було придбано рухоме майно.

На підставі вказаного, ОСОБА_4, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25 лютого 2016 року, просила суд:

визнати будинковолодіння по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділити його в натурі, виділивши їй 1/2 частини земельної ділянки та 1/2 частини житлового будинку, яка складається із: тамбура площею 4,0 кв. м; підвального приміщення площею 12,6 кв. м; підвального приміщення площею 10,3 кв. м; підвального приміщення площею 12,6 кв. м; частини коридору площею 10,0 кв. м; житлової кімнати 1-4 площею 11,6 кв. м; кухні 1-5 площею14,6 кв. м; туалету площею 1,8 кв. м;

виділити ОСОБА_6 1/2 частини земельної ділянки та 1/2 частини житлового будинку, яка складається із: гаража площею 27,4 кв. м; тамбура площею 1,7 кв. м; частини коридору площею 7,6 кв. м; коридора площею 18,7 кв. м; житлової кімнати площею 16,8 кв. м; житлової кімнати площею 11,4 кв. м; житлової кімнати площею 17,0 кв. м; санвузла площею 4,8 кв. м;

поділити в натурі рухоме майно, виділивши їй у власність: електровипрямляч, електробойлер, розширювальний бак, електрогенератор, компресор, котел, скутер, електрозварку, газонокосарку, електроплиту, мікрохвильову піч, хліборізку, лічильник газу, лічильник води, ванну чавунну, стіл дубовий, стільці, посудомийну машину, газову плиту, кухонні меблі, кухонний посуд, два велосипеди, холодильник, морозильну камеру, ксерокс, системний блок, джерело безперебійного живлення, принтер, колонки, акустичну систему, монітор, диван, дзеркало, цеглу, каміння, дошки, вагонку, побутовий інструмент, дитячі меблі, а всього виділити їй майна вартістю 45 855,00 грн;

ОСОБА_6 виділити у власність: електрогенератор, котел «Житомир», розширювальний бак, газову колонку, газонокосарку, електроплиту, лічильник світла, м'який куточок, музичний центр, килимове покриття, диван, гойдалку, ліжко, 8 комодів і шафу, ванну кутову, дзеркало, шафу у ванній кімнаті, унітаз і бачок, біде, велосипед, холодильник, морозильну камеру, цеглу, каміння, дошки, вагонку, побутовий інструмент, а всього виділити майна вартістю 45 975,00 грн;

визнати за нею право власності на 1/2 частини скважини, насосної станції, глибинного насосу, насосу з розширеним баком, генератору, мембрану, ємкості об'ємом 3000 л, мембранної установки очищення води;

зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їй перешкоди у користуванні цим майном.

Також просила вселити її до житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_6 житловий будинок по АДРЕСА_1, вартістю 1 429 000,50 грн, котел «Житомир» вартістю 1 500,00 грн, лічильник світла вартістю 500,00 грн, м'який куток вартістю 1 500,00 грн, килимове покриття вартістю 700,00 грн, диван вартістю 800,00 грн, диван вартістю 1 200,00 грн, гойдалку вартістю 1 200,00 грн, ліжко вартістю 2 000,00 грн, меблі (8 комодів і шафу) вартістю 4 200,00 грн, ванну кутову вартістю 2 500,00 грн, дзеркало у кількості 2 одиниці вартістю по 275,00 грн кожне, шафу для ванної кімнати вартістю 400,00 грн, унітаз і бачок вартістю 600,00 грн, біде вартістю 300,00 грн, велосипед вартістю 1 500,00 грн, два велосипеди вартістю 1 000,00 грн, холодильник вартістю 1 000,00 грн, побутовий інструмент вартістю 2 000,00 грн, мікрохвильову піч вартістю 200,00 грн, хліборізку вартістю 300,00 грн, лічильник газу вартістю 200,00 грн, лічильник води вартістю 100,00 грн, ванну чавунну вартістю 550,00 грн, стіл дубовий вартістю 1 000,00 грн, стільці вартістю 480,00 грн, посудомийну машину вартістю 1 000,00 грн, кухонні меблі вартістю 5 000,00 грн, кухонний посуд вартістю 1 000,00 грн, системний блок вартістю 2 100,00 грн, безперебійник вартістю 400,00 грн, принтер вартістю 500,00 грн, колонки вартістю 400,00 грн, акустичну систему вартістю 200,00 грн, монітор вартістю 700,00 грн, меблі дитячі вартістю 1 000,00 грн, насос глибинний вартістю 3 500,00 грн.

Поділено в натурі житловий будинок по АДРЕСА_1, вартістю 1 429 000,50 грн за шостим варіантом розподілу згідно з висновком судової будівельно-технічної та земле-технічної експертизи від 25 листопада 2016 року № 676/04.16.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 компенсацію за відступлення від ідеальних часток у житловому будинку по АДРЕСА_1 у розмірі 128 571,00 грн за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області.

Повернуто ОСОБА_6 421,00 грн, внесених на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації в Житомирській області.

Поділено в натурі рухоме майно відповідно до місця знаходження майна в житловому будинку.

Вселено ОСОБА_4 у виділену їй частину житлового будинку по АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкод у користуванні виділеною їй частиною майна та наявними комунікаціями, а саме газом, водою, світлом, каналізацією в даному домоволодінні.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 60, 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, при цьому частки майна дружини та чоловіка є рівними. При визначенні варіанту поділу житлового будинку суд виходив із інтересів сторін. Встановивши, що внаслідок поділу житлового будинку відбулось відступлення від рівності часток подружжя, суд визначив розмір грошової компенсації вартості частки відповідача, яка попередньо була внесена позивачем на депозитний рахунок. У задоволенні вимог про визнання земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, об'єктом спільної сумісної власності суд відмовив, оскільки вона була набута відповідачем у порядку безкоштовної приватизації, тому є його особистою приватною власністю.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задоволено частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю та її поділ скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення.

Визнати земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_6 та поділено її в натурі між подружжям.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, виділивши кожному із співвласників у власність частину житлового будинку, вирішуючи питання про поділ цього житлового будинку обґрунтовано взяв за основу шостий варіант поділу, запропонований висновком судової будівельно-технічної та земле-технічної експертизи від 25 листопада 2016 року, оскільки другий поверх будинку є мансардним та у власність сторонам виділяються приміщення, розташовані як на першому, так на другому поверхах. Відступ від рівності часток компенсується за рахунок стягнення із позивача грошової компенсації. Вказаний варіант поділу житлового будинку не призводить до дисбалансу прав сторін та сприятиме вирішенню спору по суті. Разом з тим, апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки, оскільки відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана у власність громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Але якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про поділ житлового будинку, рухомого майна і стягнення грошової компенсації, встановивши інший варіант поділу житлового будинку і рухомого майна. Також просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 права власності на частину земельної ділянки і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що обраний судами шостий варіант поділу житлового будинку, запропонований висновком судової будівельно-технічної та земле-технічної експертизи від 25 листопада 2016 року, позбавляє його, як одного із співвласників, частки у праві власності та його реалізація потребує більшої кількості будівельно-ремонтних робіт, що призводить до додаткових матеріальних витрат. Разом з тим, інші варіанти поділу житлового будинку, запропоновані висновком судової будівельно-технічної та земле-технічної експертизи від 25 листопада 2016 року передбачають рівний або майже рівний поділ будинку, без обмеження права власності співвласників. Варіантом поділу житлового будинку, який найбільше відповідає інтересам співвласників цього будинку, є п'ятий варіант. Також безпідставним є висновок апеляційного суду в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки, оскільки вона була набута у порядку безкоштовної приватизації та відповідно до статті 61 СК України є його особистою приватною власністю.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги відповідача не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв'язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Разом з тим положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача - співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1-4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі.

Разом з тим норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-2405цс16.

Втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Таким чином, встановивши, що інтересам сторін найбільше відповідає шостий варіант, запропонований висновком судової будівельно-технічної та земле-технічної експертизи від 25 листопада 2016 року,оскільки він відповідає інтересам сторін та сприяє вирішенню спору по суті, однак призводить до відступу від рівності часток, суд обґрунтовано стягнув на користь відповідача з позивача грошову компенсацію вартості його частки у майні, яка була попередньо внесена останньою на депозитний рахунок суду.

У пункті 8-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана у власність громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Таким чином, апеляційний суд, врахувавши вищевказані роз'яснення, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про поділ земельної ділянки .

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають, оскільки стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2017 року в нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк