Справа № 571/735/17
Провадження №2/571/14/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2018 року. смт. Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області, в складі: судді одноособово Комзюк А.Ф., при секретарі Качановській О.Ф., за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представників третіх осіб: Крупенко В.В., Витичак Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2 до ОСОБА_8, треті особи: Кисорицька сільська рада Рокитнівського району Рівненської області, Рокитнівська районна державна нотаріальна контора, в особі державного нотаріуса Витичак Ганни Михайлівни, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на спадкове майна,

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом.

Позовні вимоги мотивують наступним. ІНФОРМАЦІЯ_9 помер батько (дід) позивачів ОСОБА_9, а ІНФОРМАЦІЯ_10 померла мати (баба) позивачів ОСОБА_10. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували в зареєстрованому шлюбу. Після їх смерті залишилося спадкове майно, а саме: житловий будинок за адресою АДРЕСА_1. На день їх смерті у вказаному житловому будинку проживали та були зареєстровані: позивач ОСОБА_7, син померлих ОСОБА_9 та ОСОБА_10, позивач ОСОБА_3, дочка ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а також нині покійні діти померлих ОСОБА_9 та ОСОБА_10, син ОСОБА_11 (батько відповідачки ОСОБА_8) та дочка ОСОБА_12 (мама позивача ОСОБА_2.).

До недавнього часу спору щодо житлового будинку не було. Позивачі вважали, що вони всі є спадкоємцями батька (діда) та мами (баби) померлих, оскільки фактично вступили у права на спадщину.

Однак, у травні 2017 року позивачі дізнались, що їх племінниця (двоюрідна сестра), відповідач у справі, отримала свідоцтво про право на спадщини, де вона являється єдиним спадкоємцем майна померлих ОСОБА_9 та ОСОБА_10. Дане свідоцтво про право на спадщину було видане Рокитнівською районною державною нотаріальною конторою стосовно померлого ОСОБА_13, який проживав та був зареєстрований один на час своєї смерті у спірному будинку та на підставі довідки, яка була видана Кисорицькою сільською радою про те, що спірний житловий будинок рахується за покійним ОСОБА_13, хоча за своє життя покійний ОСОБА_13 не оформляв відповідне право на житло.

Відповідач ОСОБА_8 перешкоджає використовувати даний житловий будинок. Вважають, що спадщину після смерті батьків (діда,баби) позивачі прийняли вчасно, на час їх смерті їх офіційним та фактичним місцем проживання було АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_8 не мала права отримувати свідоцтво на все спадкове майно, що належало померлим ОСОБА_9 та ОСОБА_10, оскільки і вони прийняли також спадщину, як спадкоємця першої черги.

Посилаючись на норми статтей 529,549 ЦК УРСР, статтей 16, 1301 ЦК України, п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Рокитнівською районною державною нотаріальною конторою за спадковою справою від 28.03.2017 року ОСОБА_8 за померлим ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_11 щодо успадкування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та та скасувати державну реєстрацію права власності на спадкове майна.

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_2, представники позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_14 позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та доповнили, що після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 позивачі проживали у спірному будинку до 1992-1993 років. Спадщини не оформляли, так як були неповнолітні. Жодного спору між ними не було, була усна домовленість, що спадковий будинок продадуть, а виручені кошти поділять порівну. У травні 2017 року у Кисорицькій сільській раді повідомили, що ОСОБА_8 без згоди позивачів оформила право власності на спірний будинок. Вважають, що відповідач не мала права на спірний будинок, а свідоцтво про право на спадщину видане незаконно. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилась, згідно поданого до суду заперечення позовні вимоги не визнає, просить відмовити в позові та розглянути справу за її відсутності. Вважає, що вимоги позивачів не ґрунтуються на законі з огляду на наступне. Згідно з положенням закону та роз`ясненням, викладеним у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщини відкрилась не раніше 1 січня 2004 р.. У разі відкриття спадщини до цієї дати застосувається чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини. Відповідно до правил п.1 ч.1 ст.549 ЦК 1963 року, які підлягають застосування до спірних правовідносин, спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. На відміну від ст.1268 ЦК України 2004 року, у частині четвертій якої встановлена презумпція прийняття спадщини малолітньою, неповнолітньою, недієздатною особою, а також особою цивільна недієздатність якої обмежена, ст.549 ЦК 1963 р. такої презумпції не містила. Оскільки прийняття спадщини є одностороннім правочином, до його вчинення застосовуються загальні вимоги до правочинів, якщо це не суперечить односторонньому характеру і суті правочину, зокрема особа, яка вчиняє таким правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В силу статтей 13,14 ЦК 1963 року прийняття спадщини особами у віці від 15 до 18 років здійснюється за згодою батьків або піклувальників, а неповнолітніми, які не досягли 15 років - їх батьками або опікунами. На день смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_10, ОСОБА_7 минуло 16 років, ОСОБА_3 - 15 років, ОСОБА_2 - 10 років, тобто ніхто з них на час відкриття спадщини не мав необхідної для самостійного прийняття спадщини повної цивільного дієздатності, тому ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2 не можуть вважатись такими, що прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном в порядку п.1 ч.1 ст.549 ЦК 1963 року ( навіть якщо на час відкриття спадщини постійно проживали з батьками). Також зазначає, що для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, відповідач надала нотаріусу всі необхідні документи, передбачені п.п.4,14-4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'юсту України від 22.02.2012 року №296/5, підстав для відмови у видачі свідоцтва у нотаріуса не було. Просить у позові відмовити.

Представник третьої особи, Кисорицька сільська рада Рокитнівського району Рівненської області, Крупенко В.В. вважає, що свідоцтво про право на спадщину державним нотаріусом видане правильно. Станом на час смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10, майно відносилось до колгоспного двору. У погосподарській книзі за 1983-1985 роки наявний запис, що ОСОБА_10 працювала у колгоспі 40- років Жовтня. Вважає, що підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину не має. Вирішення справи залишає на розсуд суду,

Представник третьої особи, державний нотаріус Витичак Г.М. позовні вимоги не визнала вказуючи на те, що свідоцтво про право на спадщину за законом вона видала законно, на підставі заяви ОСОБА_8 та документів, що були надані до заяви. Син ОСОБА_13- ОСОБА_22 відмовився від прийняття спадщини після смерті батька. Згідно довідок Кисорицької сільської ради на час смерті ОСОБА_13 проживав сам, спірний будинок згідно по господарського обліку рахувався за ним, у спірному будинку проживав один. Посилання позивачів на те, що вони прийняли спадщину, так як на момент смерті батьків були неповнолітні вважає безпідставними, оскільки даний будинок станом на 1983-1984 роки відносився до майна колгоспного двору, а майно колгоспного двору не успадковувалося. Після смерті батьків всі діти з часом вибули з будинку, лише ОСОБА_13 залишився проживати в ньому. У погосподарських книгах наявні записи, що майно значиться у колгоспному дворі. Просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно свідоцтв про смерть ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.9,10). ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.11).

На день смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 та на день смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10, які проживали в АДРЕСА_1, разом з ними проживали і були зареєстровані: ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.12 ).

Свідоцтвами про народження, про реєстрацію шлюбу підтверджується, що позивачі є дітьми (внукою) померлих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.14-26).

Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частинах діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном.

До набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.01.2004 р., виникнення права власності на будинки та споруди не залежало від їх державної реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки та споруди, з моменту її запровадження регулювалася підзаконними нормативними актами, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56), Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Мінюсту України №7/5 від 07.02.2002 року. Зазначені нормативни акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки та споруди не залежало від їх державної реєстрації.

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке було створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», від 01.01.2004 року, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення своїх спадкових прав.

Як вбачається з матеріалів справи, будинковолодіння в с.Кисоричі за особовим рахунком НОМЕР_1, яке розташоване в с.Кисоричі, відповідно до погосподарської книги по с.Кисоричі Рокитнівського району, станом на 01.01.1983 р., 01.01.1984 р., 01.01.1985 р. відносилось до суспільної групи господарств «колгоспний двір» (а.с.142).

У погосподарській книзі зазначено, що ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10, була колгоспниця, працювала у колгоспі «40 років Жовтня».

Водночас, відомостей про те, що дане будинковолодіння було створене та оформлене у передбаченому законом порядку та належало померлим ОСОБА_9 та ОСОБА_10, відсутні.

Згідно повідомлення Рокитнівської районної державної нотаріальної контори від 16.06.2017 року, заяв про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_9, в нотконтору не надходило. За вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформації щодо складеного заповіту від імені ОСОБА_9, не знайдено. Заяв про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_10, в нотконтору не надходило. За вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформації щодо складеного заповіту від імені ОСОБА_10, не знайдено (аю.с.57).

ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_11, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.150).

Зі спадкової справи у нотаріуса №14/201, заведеної 18.01.2017 року вбачається, що ОСОБА_8, 1996 р.н., 18.01.2017 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини на майно, яке залишилося після смерті батька - ОСОБА_13, померлого ІНФОРМАЦІЯ_11. 18 січня 2017 року ОСОБА_22, 1997 р.н., жителя с.Масевичі Рокитнівського району Рівненської області в нотконтору подав заява про відмову від прийняття спадщини на майно, яке залишилося після смерті батька - ОСОБА_13. 28 березня 2017 року ОСОБА_8 нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок (а.с.148-162).

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.06.2017 року встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, на праві власності належить ОСОБА_8, реєстрація речового права на нерухоме майно вчинена 28.03.2017 року, підстава - свідоцтво про право власності на спадщину за законом (а.с.67).

Крім того, витягом з рішення Кисорицької сільської ради №11 від 18 червня 1996 року «Про приватизацію земельних ділянок» та довідкою Кисорицької сільської ради №293/02-14 від 18.08.2017 року встановлено, що земельна ділянка в АДРЕСА_1, передана у при приватну власність ОСОБА_13 для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,25 га.; для ведення особистого підсобного господарства площею 0,05 га. ( а.с. 92 ).

Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 судам роз`яснено, що відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших

підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Як слідує з матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_13, відповідач ОСОБА_8, як спадкоємець першої черги по закону, у визначені законом строки звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті батька. Спадкоємець ОСОБА_22 відмовився від прийняття спадщини, інші спадкоємці відсутні. Отже, свідоцтво на право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_13, видане у встановленому законом порядку.

Враховуючи обставини справи та правові норми суд приходить до висновку, що підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину реєстраційний №304, виданого Рокитнівською районною нотаріальною конторою 28.03.2017 року, недійсним, відсутні.

Позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на спадкове майно є похідної він першої вимоги, відсутні підстави для її задоволення.

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8, треті особи: Кисорицька сільська рада Рокитнівського району Рівненської області, Рокитнівська районна державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності на спадкове майна.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через Рокитнівський районний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя (підпис) Згідно з оригіналом.

Суддя Рокитнівського районного суду

Рівненської області А.Ф. Комзюк

Повний текст рішення виготовлено 14.03.2018 р.