ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 643/15530/15-ц

провадження № 22-ц/818/248/18

21 листопада 2018 року

м. Харків

Харківській апеляційний суд в складі колегії cуддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Брулевича В.В.,

учасник справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Богоноса Максима Олександровича - представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2018 року в складі судді Довготько Т.М.,

у с т а н о в и в:

В вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 01 жовтня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ УПБ») та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 842-006/ФКВ-08, відповідно до умов якого ТОВ «УПБ» надав останньому кредитні кошти у розмірі 50 000 доларів США 00 центів зі сплатою 15,7% на строк до 28 вересня 2013 року.

В цей же день з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором укладено Іпотечний договір № 842-006/Zфквіп-08, предметом якого є трикімнатна квартира загальною площею 67,3 кв. м., житловою площею 43,8 кв. м. АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 24 березня 2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. за реєстровим № 978. Іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. за реєстровим № 4929.

30 червня 2010 року між ТОВ «УПБ» та АТ «Дельта Банк» укладено Договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ТОВ «УПБ» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги, у тому числі, за Кредитним договором № 842-006/ФКВ-08 від 01 жовтня 2008 року.

Позивач зазначає, що у зв'язку з порушенням ОСОБА_2 умов укладеного договору кредиту утворилась заборгованість станом на 28 липня 2015 року в загальному розмірі 620 961 грн. 13 коп., з яких 514 382 грн. 23 коп. - заборгованість за кредитом, 106 578 грн. 89 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив в рахунок виконання основного зобов'язання за Кредитним договором № 842-006/ФКВ-08 від 01 жовтня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею 67,3 кв. м., житловою площею 43,8 кв. м. АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на це майно; визнати за АТ «Дельта Банк» право власності на вказане житло.

30 січня 2018 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «Дельта Банк».

Відзив мотивовано тим, що умовами Іпотечного договору № 842-006/Zфквіп-08 від 01 жовтня 2008 року не передбачено визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2018 року в задоволенні позову АТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

01 серпня 2018 року Богонос Максим Олександрович - представник АТ «Дельта Банк» подав до Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив обставин у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню. Оскільки в пункті 4.4.1 Іпотечного договору № 842-006/Zфквіп-08 від 01 жовтня 2008 року передбачено право іпотекодерджателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодерджателя, то банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області в складі судді Бровченка І.О. від 22 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2018 року справу призначено до розгляду.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УШ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

25 вересня 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі належним чином оцінених доказів.

08 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержаель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору іпотекоержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими насліками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Матеріали справи свідчать, що 01 жовтня 2008 року між ТОВ УПБ» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 842-006/ФКВ-08, відповідно до умов якого ТОВ «УПБ» надав останньому кредитні кошти у розмірі 50 000 доларів США 00 центів зі сплатою 15,7% на строк до 28 вересня 2013 року.

В цей же день з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором укладено Іпотечний договір № 842-006/Zфквіп-08, предметом якого є трикімнатна квартира загальною площею 67,3 кв. м., житловою площею 43,8 кв. м. АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 24 березня 2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального око округу Чуєвою О.Д. за реєстровим № 978. Іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. за реєстровим № 4929.

30 червня 2010 року між ТОВ «УПБ» та АТ «Дельта Банк» укладено Договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ТОВ «УПБ» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги,у тому числі, за Кредитним договором № 842-006/ФКВ-08 від 01 жовтня 2008 року.

Відповідно до пункту 4.4.1 Іпотечного договору № 842-006/Zфквіп-08 від 01 жовтня 2008 року сторони дійшли згоди, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених пунктом 4.1 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

27 серпня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлялася вимога про усунення порушень, яка останніми не була отримана. У вимозі зазначено, що у разі несплати простроченої заборгованості в 30-денний строк банк розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_2 станом на 28 липня 2015 року складає суму в загальному розмірі 620 961 грн. 13 коп., з яких 514 382 грн. 23 коп. - заборгованість за кредитом, 106 578 грн. 89 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

У постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-18951цс15 зазначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 365 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача права власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні цієї категорії справ суди повинні встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб урегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом як правової підстави для реалізації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені договором іпотеки.

Також у вищевказаній постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 Верховний Суд України зазначив, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудових, а саме - на підставі виконавчого напису нотаріуса та відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотедкодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року за наслідками розгляду питання щодо відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.

Так, узагальнюючи можливі розбіжності при вирішенні судами подібних спорів, Велика Палати Верховного Суду у вказаній постанові вказує на таке.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключено позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України, у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Разом з тим, позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідно переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Богоноса Максима Олександровича - представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова