Справа № 404/5736/16-ц
Номер провадження 2/404/НОМЕР_2/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м.Кіровограда

в складі:

головуючої судді -Панфілової А.В.

при секретарі - Мосійчук А. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ « Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна , а надалі змінив вимоги і просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за Кредитним договором № 93/2007/СГвід 19.06.2007 року в розмірі 50 972 США 32 цента (п'ятдесят тисяч дев'ятсот сімдесят два долари США 32 цента) та 48 751 грн. 59 коп. (сорок вісім тисяч сімсот п'ятдесят одна гривня 59 копійок), з них: заборгованості за кредитом - 23 164,18 доларів США; відсотків за користування кредитом - 27 808,14 доларів США; (всього заборгованість по кредиту та відсотках - 50 972 США 32 цента (по курсу НБУ 24,850409 грн.станом на 12.08.2016р.) становить 1266 683 грн. 00 коп.); комісії за розрахункове обслуговування - 7 112,04 гривень; штраф за несвоєчасне погашення кредиту - 41 639,55 гривень, - звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом Договору іпотеки від 19.06.2007 року, який був укладений між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю., та зареєстрований за номером 1742, а саме: двокімнатна квартира за номером НОМЕР_2 зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, в будинку під номером АДРЕСА_1 загальною площею 50,12 кв.м, та жилою 27,7 кв. м., шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (Код за , зареєстроване місцезнаходження: вул. Дегтярівська, буд. №27-т, м. Київ, 04119), за вартістю, визначеною на момент переходу права власності, на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності .

В обґрунтування позову зазначено, що 19.06.2007 року між ВАТ « Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір N 93 2007 СІ , згідно з яким останньому було надано кредит в сумі 25 000,00 доларів США строком до 19.06.2017 року, зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами, а з 03.12.2008 року (відповідно до Додаткової угоди до Кредитного договору від 03.12.2018 року) - 17% річних, а при невиконанні Позичальником/Майновим поручителем п. 2.7.1.2 та 2.7.1.3 Кредитного договору - 19 % річних.

Відповідно до п. 1.4.1. за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 88,38 грн., що становить 0,07 % річних від суми кредиту.

Згідно п. 2.9.1 усі платежі для повернення кредиту та процентів за його користування повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором. Інші платежі розраховуються у валюті кредиту і підлягають сплаті в національній валюті, виходячи із курсу НБУ валюти кредиту до української гривні на день сплати кредиту.

Повернення Кредиту передбачається шляхом списання коштів з поточного рахунку Відповідача, який був відкритий відповідно до п. 2.2. Кредитного договору. Згідно з п. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. У зв'язку із цим Банк та Відповідач погодили між собою в п. 2.5.6.3 Кредитного договору за яким договірне списання здійснюється з Поточного рахунку Позичальника.

Відповідно до умов п. 2.5.1. Кредитного договору відповідач зобов'язується щомісячно до дати, встановленої у Графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не меншій суми чергового погашення відповідної частини Кредиту, процентів, інших плат, встановлених в Графіку.

Проте відповідач порушив свої зобов'язання стосовно щомісячного повернення кредитних коштів, сплати процентів та плати за обслуговування кредиту, як це передбачено п. 2.5.1. Кредитного договору.

Відповідно до п. 3.2.12 Кредитного договору Банк має право стягувати з відповідача неустойку за невиконання чи неналежне виконання умов Кредитного договору.

Відповідно до п. 3.3.3 Кредитного договору Відповідач зобов'язаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами, визначеними п 2.5.1 Договору. Не пізніше визначеного п. /.з. Кредитного договору строку, повернути Банку всю суму наданих кредитних коштів, сплатити проценти за користування кредитними коштами, сплачувати кошти передбачені п.п. 1.4.1, 2.3 цього Договору, а також на вимогу Банку сплатити можливу неустойку.

Банк виконав умови Кредитного договору - надав відповідачу кредит, а останній зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені Кредитним договором та додатками до Кредитного договору.

Згідно п. 2.7. Кредитного договору у разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати процентів, визначених договором, Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній частині.

05.10.2011 року Кіровським районним судом м. Кіровограда ухвалено рішення по цивільній справі № 2-3990/11 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 93/2007/СІ від 19.06.2007 року у розмірі 273273 грн. 22 коп., судовий збір по 1700 грн. 00 коп. з кожного та за інформаційно-технічне забезпечення в сумі по 60 грн. з кожного.

Незважаючи на рішення суду, зобов'язання за кредитним договором не виконано.

Станом на 12.08.2016 р., загальна сума заборгованості за Кредитним договором відповідно до розрахунку заборгованості, становить 50 972 США 32 цента (п'ятдесят тисяч дев'ятсот сімдесят два долари США 32 цента) та 48 751 грн. 59 коп. (сорок вісім тисяч сімсот п'ятдесят одна гривня 59 копійок), з них: заборгованості за кредитом-23 164,18 доларів США; відсотків за користування кредитом - 27 808,14 доларів США; всього заборгованість по кредиту та відсотках - 50 972 США 32 цента (по курсу НБУ 24.850409 грн. станом на 12.08.2016р.) становить 1 266 683 грн. 00 коп.); комісії за розрахункове обслуговування - 7 112,04 гривень; штраф за несвоєчасне погашення кредиту - 41639,55 гривень.

Для забезпечення зобов'язань за Кредитним договором між ОСОБА_2 та Кредитором укладено Іпотечний договір від 19.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. та зареєстрований за № 1742. Предметом Договору іпотеки є: двокімнатна квартира за номером НОМЕР_2 зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, в будинку під номером АДРЕСА_1 загальною площею 50,12 кв.м, та жилою 27,7 кв. м.

Згідно з пунктів 7.1, 7.2, 7.3 Договору іпотеки та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право у разі невиконання Позичальником (Іпотекодавцем) умов Кредитного договору або Договору іпотеки вимагати дострокового виконання зобов'язання, звернути стягнення на предмет іпотеки та отримати в повному обсязі, задоволення своїх вимог включаючи дострокове погашення всієї заборгованості за Кредитним договором (суму кредиту, проценти за користування ним, пеню та інші платежі та санкції, передбачені Кредитним договором), а також витрат, пов'язаних з утриманням заставного майна і здійсненням забезпеченої заставою вимоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Стверджується, що, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх, а тому просить задовольнити позов повністю.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та надав заперечення проти позову з посиланням, що поручитель 03.12.2008р. не надавала в будь - який спосіб своєї згоди щодо змін та збільшення зобов'язань з 13 відсотків до 17 відсотків за кредитним договором за № 93/2007/СІ. Також, ОСОБА_2 про таку додаткову умову не була повідомлена Банком, що при умові невиконання позичальником „ п 2.7.1.2 та п.2.7.1.3 кредитного договору плата за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі 19% тобто збільшено з 15% до 19%.

Розмір цього погашення, відповідно до змісту правовідносин поруки та майнової поруки, положень закону, повинен бути погоджений з поручителем. В іншому випадку боржник та кредитор отримують можливість для зловживань відносно майнового поручителя шляхом збільшення його обов'язків без його відома до розміру, за якого майновий поручитель вже не зможе погасити борг та буде змушений віддати заставне майно.

03.12.2008 року між банком та ОСОБА_3 було підписано додаткову угоду до договору № 93/2007/СІ про яку дізналася лише в вересні 2016 року. Також вважає, що банк додатковою угодою до спірного договору про споживчий кредит включив положення, які відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону "Про захист прав споживачів" є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що є також несправедливим відносно споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку. Дана думка співпадає з висновком Вищого спеціалізованого суду України при винесенні ухвали від 22 жовтня 2014 року по справі № 6-26251 сві 43 яка є аналогічна даній справі.

У квартирі № НОМЕР_2 загальною площею 50,12 кв.м., що знаходиться у ж. Кіровоград, вул. Андріївська, 16 зареєстрована та продовжує проживати відповідач та члени її сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Відповідно до абз.6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Оскільки відповідачем передано з іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно в забезпечення виконання зобов'язань іншої особи - боржника, то позивач є майновим поручителем третьої особи по даній справі.

Згідно з ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором, або не випливає із суті змішаного договору.

Оскільки, договір іпотеки, укладений між сторонами, містить елементи різних договорів, то є змішаним договором, а тому, для регулювання правовідносин, які виникли на підставі Договору майнової поруки, повинні застосовуватися не тільки норми цивільного законодавства які встановлюють умови іпотеки, але й норми ст. ст. 553 - 559 ЦК України, які визначають порядок укладення та припинення договору поруки. За своїм змістом правовідносини, що виникають на підставі договору поруки та на підставі майнової поруки відрізняються лише однією істотною умовою, а саме: обсягом відповідальності. Якщо поручитель відповідає всім своїм майном, то майновий поручитель відповідає лише заставленим майном. Але і поручитель і майновий поручитель має право вчиняти дії по погашенню боргу для недопущення повернення стягнення на своє майно. І саме розмір цього погашення, відповідно до змісту правовідносин поруки та майнової поруки, положень закону, повинен бути погоджений з поручителем. В іншому випадку боржник та кредитор втримують можливість для зловживань відносно майнового поручителя шляхом збільшення його обов'язків без його відома до розміру, за якого майновий поручитель вже не зможе погасити борг та буде змушений віддати заставне майно. Саме для недопущення таких зловживань та захисту прав поручителя та майнового поручителя і передбачені в Цивільному кодексі України положення статті 559.

Позивач, порушив приписи чинного законодавства та умови іпотечного договору, підвищили розмір частини кредиту, що підлягає поверненню у відповідний термін, без згоди на те поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача, як майнового поручителя, що суперечить положенням ч. 1 ст. 651 ЦК України. В результаті припинення договору іпотеки припиняються зобов'язання на майбутнє, наслідком чого є внесення до Державного реєстру іпотек відомостей про виключення запису щодо предмету іпотеки та зняття заборони на відчуження нерухомого майна.

Зазначається, що за умовами даного кредитного договору, укладеним між третьою особою по справі та ПАТ «ВіЕйБі Банк», особа отримав кредит у сумі 25 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13% річних та кінцевим строком повернення кредиту до 19 червня 2017 року. Крім того, умовами договору було встановлено щомісячну комісію в розмірі 88 грн. 38 коп. що становить 0,07 відсотків за кредит. Однак, в кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію не було зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено, отже, позивач фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, таким чином укладений кредитний договір за № 93/2007/СІ від 19.06.2007, що укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнського Акціонерного Банку» та ОСОБА_3 суперечить вищевказаним нормам законодавства.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон № 13 04-VII, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не може бути ухваленим та підлягати виконаю, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю .

Судом встановлено наступні факти .

Сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення кредитного договору №93/2007/СІ від 19.06.2007 року ( а.с. 8-15т.1) та договору іпотеки від 19.06.2007 року (а. с. 23-30 т.1).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (штрафу, пені).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданий невиконанням виконанням зобов'язання (ст. 550 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки грошова сума; її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ст. 551 ЦК України).

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов»язок, а кредитор прийняти виконання зобов'язання.

Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст.1048 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

05.10.2011 року Кіровським районним судом м. Кіровограда ухвалено рішення по цивільній справі № 2-3990/11 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості за кредитним договором № 93/2007/СІ від 19.06.2007 року у розмірі 273273 грн. 22 коп., судовий збір по 1700 грн. 00 коп. з кожного та за інформаційно-технічне забезпечення в сумі по 60 грн. з кожного.

Згідно ст. 82 ЦПК України , обставини встановленні судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа , щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно позову станом на 12.08.2016 р. загальна сума заборгованості за Кредитним договором відповідно до розрахунку заборгованості, становить 50 972 США 32 цента (п'ятдесят тисяч дев'ятсот сімдесят два долари США 32 цента) та 48 751 грн. 59 коп. (сорок вісім тисяч сімсот п'ятдесят одна гривня 59 копійок), з них: заборгованості за кредитом-23 164,18 доларів США; відсотків за користування кредитом - 27 808,14 доларів США; всього заборгованість по кредиту та відсотках - 50 972 США 32 цента (по курсу НБУ 24.850409 грн. станом на 12.08.2016р.) становить 1 266 683 грн. 00 коп.); комісії за розрахункове обслуговування - 7 112,04 гривень; штраф за несвоєчасне погашення кредиту - 41 639,55 гривень.

Для забезпечення зобов'язань за Кредитним договором між ОСОБА_2 та кредитором був укладений Іпотечний договір від 19.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. та зареєстрований за № 1742. Предметом Договору іпотеки є: двокімнатна квартира за номером НОМЕР_2 зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, в будинку під номером АДРЕСА_1 загальною площею 50,12 кв.м, та жилою 27,7 кв. м.

Згідно з пунктів 7.1, 7.2, 7.3 Договору іпотеки та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право у разі невиконання Позичальником (Іпотекодавцем) умов Кредитного договору або Договору іпотеки вимагати дострокового виконання Зобов'язання, звернути стягнення на предмет іпотеки та отримати в повному обсязі, задоволення своїх вимог включаючи дострокове погашення всієї заборгованості за Кредитним договором (суму кредиту, проценти за користування ним, пеню та інші платежі та санкції, передбачені Кредитним договором), а також витрат, пов'язаних з утриманням заставного майна і здійсненням забезпеченої заставою вимоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Статтею 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 3 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

В постанові Верховного суд України №6-1080цс15 від 03.02.2016 року зазначено що, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Такий самий правовий висновок щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року, який відповідно до статті 360 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Дослідивши матеріали справи , оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку, щодо відмови в задоволенні позову повністю, оскільки можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому, позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Дана позиція підтримана і в постанові Верховного суду від 12 листопада 2018 року справа № 369/5099/16-ц провадження № 61-19980св18.

При винесенні рішення , суд керується ст. 13 ЦПК України , щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів , наданих сторонами.

Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України, у зв»язку з відмовою в задоволенні позову , судові витрати залишити по фактичному їх понесенні.

Керуючись ст. ст. 7,33,37,39 Закону України "Про іпотеку" N 898-IV від 05 червня 2003 року, ст.ст. 525, 526, 530, 589,590,1048,1049,1054 ЦК України, ст. ст. ст. 13, 134,142, 265,268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ « Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни ( вул. Дегтярівська буд. 27Т, м. Київ, 04119, код ЄДРПОУ-19017842) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1, ІПН-НОМЕР_3) третя особа ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ІПН- НОМЕР_1) про звернення стягнення на предмет іпотеки , відмовити повністю.

Судові витрати залишити по фактичному їх понесенні сторонами.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення .

Суддя Кіровського А. В. Панфілова

районного суду

м.Кіровограда