УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/6640/18

Провадження № 2-н/638/570/18

18.05.2018 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкін В.М., розглянувши заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з ОСОБА_1, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» 16.05.2018 року звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з ОСОБА_1 у розмірі 6812,69 грн., що утворилася за період з 01.04.2016 року по 31.03.2018 року, 3 % річних у сумі 247,89 грн., інфляційні витрати у сумі 1097,13 грн.

Суддя, розглянувши заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з ОСОБА_1, відмовляє у видачі судового наказу, з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 пункту 1 статті 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви про видачу судового наказу ставка судового збору становить 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 176, 20 грн.

Разом з цим, матеріали заяви про видачу судового наказу містять клопотання, з якого вбачається, що заявник просить відстрочити сплату судового збору, посилаючись на складний майновий стан підприємства.

Так, частиною 1 статті 136 ЦПК України та частиною 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Суд вважає, що причини, на які посилається заявник, не можуть бути підставою для відстрочення сплати судового збору. З огляду на зміст заявлених вимог, обов'язковість сплати судового збору та те, що заявником не надано належних та допустимих доказів в обґрунтовування своєї вимоги, суд не знаходить підстав для задоволення заяви. До того ж заявник не відноситься до жодної категорії осіб, зазначених у статті 5 Закону України «Про судовий збір», які звільняються від сплати судового збору.

Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 82 ЦПК єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. З урахуванням вимог статті 11 ЦПК, суд не вправі вчиняти дії, про які йдеться у статті 8 Закону України «Про судовий збір», з власної ініціативи. Так як на стадії вирішення питання про відкриття провадження норма щодо покладення судових витрат на відповідача не застосовується, а відомостей про майновий стан позивач не надав, підстави для відстрочення сплати судового збору відсутні.

У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Креуз проти Польщі» (CASE OF KREUZ v. POLAND) (Заява N 28249/95) від 19.06.2001 року, суд констатував, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Проте у цьому ж рішенні суд також наголошує, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 60).

Також, зокрема, у п.п. 50, 52 рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» («STANKOV v. BULGARIA») від 12.07.2007 (заява №68490/01), вказано про те, що цілі, які переслідуються при стягненні судових витрат, зокрема судового збору слід вважати прийнятними враховуючи загалом питання відправлення правосуддя, зокрема, що стосується фінансування судової системи, крім цього, такі діють стримуючим фактором для легковажних претензій, однак такі не повинні бути надмірним тягарем, тобто значне фінансове навантаження може виступати як фактор, що обмежує доступ до правосуддя, право на суд.

Окрім того, заява Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з ОСОБА_1, подана і без додержання вимог пункту 3 частини 3 статті 163 ЦПК України щодо обовязку заявника додати копію договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким предявлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 165 КПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, суддя прийшов до висновку про відмову у видачі судового наказу за заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання з ОСОБА_1.

Відповідно до частини 1 статті 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 8, 9 частини першої ст. 165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділу, після усунення її недоліків.

Керуючись ст. 163, 165, 166, 258- 260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про відстрочення сплати судового збору - відмовити.

У видачі судового наказу щодо вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованості за послуги з теплопостачання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова в пятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя: