СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/989/17
Провадження №2/547/51/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченко,

за участі секретаря судового засідання І.І.Совєтової,

позивача ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про відшкодування працівником матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИС

1.Позиція позивача та заперечень відповідача.

1.1.У вересні 2017 року позивач ОСОБА_7ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи позовні вимоги заподіянням відповідачем, як працівником позивача, позивачеві, як роботодавцеві, протягом 2013 2017 років матеріальної шкоди на загальну суму 387428 грн під час перебування у трудових відносинах. Так, відповідач привласнив грошові кошти позивача: частину коштів, отриманих від продажу товару у магазині, у 2013 році 7830 грн, у 2014 році 41070 грн, у 2015 році 67610 грн, у 2016 році 102300 грн, у 2017 році 119150 грн, а всього 337960 грн. Також 02.08.2017 виявлено нестачу на суму 79468 грн. Відповідач повернув позивачеві 01.08.2017 лише 30000 грн. Залишок невідшкодованої шкоди складає 387428 грн.

Відповідач має повернути позивачеві 307960 грн шкоди, заданої протиправними діями працівника, що містять ознаки злочину, а 79468 грн розмір недостачі в магазині.

Правовою підставою позову вказано на п.п. 3 і 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

1.2.Позивач позов підтримав, вказав, що відповідач тривалий час працювала у нього продавцем магазину "Грядочка". Зошит реалізації товару та обліку виручки ведуть продавці, вони ж передають йому готівкою виручку, рух товару відображається у відповідних накладних, у яких він одразу зазначає ціну продажу товару. В один із днів він помітив, що зошити обліку мають виправлення цифр, зробив фотографії, потім порівняв цифри і встановив виправлення сум. Під час проведення відповідного перерахунку товару і виручки було встановлено значну нестачу коштів. Відповідач власноручно склала відповідні розрахунки за кожен із років, написала розписки і заяви, повернула одразу 30000 грн в рахунок завданої шкоди. Просила не ініціювати притягнення її до кримінальної відповідальності, казала, що все поверне.

1.3.Представник позивача позов підтримала, вказала, що 22.07.2017 позивач зробив фотографії у зошиті обліку, через тиждень зробив знову фото. Тоді ж виявив дописування сум: цифри "0" змінювалася на цифри "6" або цифри "9", перед цифрами додавалася цифра "1", в результаті чого вносилися недостовірні дані, приховувалася виручка, розкрадалася частина виторгу. Відповідач, як продавець, щоденно вела облік проданого товару і виручки, здавала виручку позивачеві. Кілька років до цього були окремі факти нестачі товарів та коштів у магазині "Грядочка". Відповідач власноручно обрахувала суми нестач за кожен із років, які й написала у своїй заяві. Її дії є такими, що свідчать про розкрадання і внесення недостовірних записів у документи.

Протиправність дій відповідача та розмір завданої шкоди підтверджено відповідними заявами і розписками відповідача, результатами ревізії, добровільним відшкодуванням відповідачем 30000 грн позивачеві в рахунок завданої шкоди.

1.4.Відповідач заперечувала проти позову, погодилася із тим, що вносила деякі виправлення у журнали обліку виручки у червні і липні 2017 року. Будь-яких інших виправлень не робила. Розписки і заяви писала під тиском позивача і запрошених ним осіб, тоді злякалася, їй сказали, що "посадять". Виручку не забирала. Разом із нею у магазині постійно працював ще один продавець, який мав доступ до товару і виручки. Позивач, як власник магазину, щороку робив ревізію, про це робили записи у зошитах, нестач не було. Відповідач брала "з каси" 30000 грн, які вже повернула позивачеві.

1.5.Представник відповідача вказав, що поверненням 30000 грн визнано заподіяння шкоди лише у цьому розмірі, належних доказів заподіяння шкоди у більшому розмірі немає: актів ревізій, інвентаризації, звірки розрахунків тощо. Розписки і заяви "визнавального" характеру складені відповідачем під тиском позивача і його знайомих. Один із них, який був допитаний як свідок ОСОБА_8 прямо вказав відповідачеві, що раніше працював у органах міліції. Під час складення розписок і заяв позивач і свідок ОСОБА_8 повідомили відповідача, що та або повинна повернути всі гроші добровільно, або її притягнуть до кримінальної відповідальності. Тому, злякавшись, написала відповідні документи, зміст яких нічим більше не підтверджено.

Заподіяння шкоди в результаті дій, що мають ознаки переслідуваних у кримінальному порядку, повинні підтверджуватися обвинувальним вироком суду, якого немає. Внесення відомостей до ЄРДР щодо дій відповідача не доводить протиправність дій відповідача щодо позивача.

Відповідач не підписувала договір про повну матеріальну відповідальність.

Ризики неналежної організації обліку цінностей і інвентаризації несе позивач.

Члени сім'ї позивача мали доступ до каси та коштів магазину, на що вказав і позивач, і допитані судом свідки.

2.Позиція третіх осіб.

2.1.Третя особа ОСОБА_5 пояснила, що працювала у позивача продавцем у магазині "Грядочка" у період 04.02.2013 15.11.2016, робота була сезонною, разом із нею продавцем працювала ОСОБА_9. Ревізії робилися раз на рік позивачем і його дружиною ОСОБА_10. ОСОБА_5 не бачила, щоб з каси бралися кошти. Про існування нестачі коштів вона довідалася із позовної заяви. Разом із ОСОБА_9 була у магазині удвох, як правило у період лютий вересень до обідньої перерви.

2.2.Третя особа ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_9 не бажала з нею працювати, казала, що ревізії боятися не варто. Третя особа почала працювати продавцем у позивача 15.11.2016. ОСОБА_6 помічала зникнення з каси деяких купюр, але ОСОБА_1 про це не повідомляла. Змін у зошиті не бачила. 02.08.2017 була під час проведення ревізії, брала участь у рахуванні товару. ОСОБА_9 зізналася, що брала гроші після того, як дочка позивача ОСОБА_11 вказала, що є нестача товару (насіння) на суму близько 80000 грн. Нестачу рахували за ціною реалізації, був акт ревізії, але ОСОБА_6 у ньому не розписувалася. Примірник приходних відомостей завжди залишався у магазині.

3.Заяви, клопотання, інші процесуальні дії.

3.1.Судом задоволено клопотання позивача і його представника про долучення письмових доказів до матеріалів справи, виклик і допит свідків, надання копій звукозапису фіксування судового засідання.

3.2.Суд з власної ініціативи залучив до участі у справі третіх осіб, оскільки у спірний період вони також працювали продавцями поряд із відповідачем у магазині "Грядочка".

3.3.Суд вирішував питання забезпечення позову; відмовив у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі до вирішення питання притягнення відповідача до кримінальної відповідальності та підтвердження злочинності її дій обвинувальним вироком суду.

ІІ. МОТИВИ

4.Позивач є фізичною особою-підприємцем, що підтверджено відповідною випискою з ЄДРЮО (а.с. 8).

5.Відповідно до ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

6.За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

7.Позивачеві на праві приватної власності із жовтня 2010 року належить нежиле приміщення магазину за адресою Полтавська область, Семенівський р-н, смт. Семенівка, вул. Леніна, 63а, на що вказують свідоцтво на нерухоме майно і витяг про державну реєстрацію прав (а.с. 11, 12).

7.1.Учасники справи і представники сторін не заперечували, що за вказаною адресою розташовано магазин позивача "Грядочка".

8.Згідно трудового договору б/н від 01.02.2010 відповідач з 01.02.2010 по 03.08.2018 виконував роботу продавця за безстроковим трудовим договором у позивача ОСОБА_7ОСОБА_1. Трудовий договір розірвано сторонами 03.08.2017 за п. 1 ч. ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 18, 19).

8.1.Суд наголошує, що трудовий договір розірвано саме за угодою сторін, а, не, наприклад, з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

За вказаних у позові обставин остання, можливо, є більш точною та/або повною підставою для припинення трудових відносин сторін.

Проте саме позивачеві належить право за власною ініціативою розірвати трудовий договір із відповідачем за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а для звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України потрібна саме угода сторін, тобто взаємне волевиявлення.

8.2.У будь-якому разі обрана сторонами підстава припинення їх трудових відносин є їх волевиявленням.

9.Суд не надає оцінку трудовим договорам сторін 2007, 2008 і 2009 років (а.с. 14-17, 20, 21), оскільки вони стосуються трудових відносин не спірного періоду, яким є період 2013 2017 роки.

10.Згідно трудового договору б/н від 04.02.2013 третя особа ОСОБА_5 працювала продавцем у позивача у період 04.02.2013 30.11.2016 (а.с. 64, 65).

Згідно трудового договору б/н від 02.12.2016 третя особа ОСОБА_6 працює продавцем у позивача з 02.12.2016 (а.с. 65, 66). Трудовий договір є безстроковими, його не розірвано.

10.1.Отже треті особи ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перебували у трудових відносинах із позивачем у спірний період 2013 2017 роки.

10.2.Учасники справи, представники сторін не заперечували, що у вказані періоди часу треті особи працювали продавцями магазину "Грядочка" разом із відповідачем ОСОБА_3, у т.ч. спільно здійснювали реалізацію товару, почергово приймали і продавали товар, здавали виручку позивачеві.

11.На підтвердження завданої відповідачем позивачеві суми матеріальної шкоди позивачем надано до суду складені 01.08.2017 і 02.08.2017 відповідачем ОСОБА_3 два документи без назви, згідно якого вона:

- "даю пояснення, добровільно без тиску. Чистосердечно при свідках зізнаюся, що постійно в книзі обліку за період обліку з 2012 р. по даний час робила виправлення в графі здачі виручки після того, як певні кошти (вторговані) віддавала господарю. Таким чином брала гроші з каси великими сумами. Робила це так: справляла нулі на 90, 900, 1, щоб була тисяча (1000). 2013 рік 7890, 2014 рік 41070, 2015 рік 67610, 2016 рік 102300, 2017 р. 119150. При свідках зобовязуюсь викрадені за період роботи кошти повернути в повному обсязі після перевірки повторного підрахунку протягом місця. Написано власноручно без тиску в присутності свідків" (а.с. 32);

- "чистосердечно без тиску пишу це пояснення. В результаті ревізії зробленої 02.08.2017 в присутності відків виявлено недостачу 79478… Цю суму зобовязуюсь вносити трех місяців 2017 р. (серпень, вересень, жовтень 2017)" (а.с. 34).

Також факт підтвердження розкрадання коштів позивач підтверджує складеним ним 01.08.2017 документом, яким він стверджує, що вона (ОСОБА_3) "вона повернула викрадені з магазину кошти (частково) в розмірі 30 (тридцять) тисяч гривень (а.с. 35).

11.1.Будь-яких інших письмових доказів позивачем не надано.

12.Суд зазначає, що відповідач вказала, що писала документи про розкрадання і розписку про повернення коштів під тиском і страхом настання кримінальної відповідальності, у судовому засіданні заперечувала вказані нею суми та періоди, вказувала, що протягом 2013 2017 років працювала із третіми особами у магазині, які також були продавцями магазину, вони разом продавали товар, складали звітність, здавали виторг тощо; раніше зроблені ревізії нестач не виявляли.

13.Представник позивача у судовому засіданні вказала на алгоритм вчинення ОСОБА_3 виправлень у відповідні чеки і журнали обліку виручки за червень і липень 2017 року (а.с. 36-41).

Так, наприклад, первинно вказана власноручно відповідачем виручка за 15.06.2017 9000 грн у журналі вже відображена як 19000 грн, тобто на 10000 грн більше; за 17.06.2017 9000 грн у журналі вже відображена як 9900 грн, тобто на 900 грн більше тощо.

13.1.Відповідач погодилася із вказаними представником позивача виправленнями цифр у зошитах здачі виручки позивачеві за червень і липень 2017 року.

13.2.Загальний розмір "приписок", зроблених відповідачем за період 15.06.2017 30.07.2017 складає 18380 грн (10000 + 900 + 900 + 900 + 900 + 900 + 900 + 90 + 900 + 90 + 900 + 900 + 90).

14.Показання свідків.

14.1.Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12, яка наразі працює продавцем у магазині "Грядочка", дала показання, що з 02.08.2017 влаштувалася продавцем у магазин позивача. Вона була присутньою під час проведення ревізії. ОСОБА_3 погодилася із залишками, була розстроєна, нестача склала близько 80000 грн. Дочка позивача допомагала рахувати товар, записувати відповідні дані.

14.2.Свідок ОСОБА_8 дав свідчення, що є пенсіонером МВС України, кумом позивача. 01.08.2017 до нього зателефонував ОСОБА_1 і попросив приїхати у його магазин, "є підозра щодо недоліків роботи". Свідок бачив як ОСОБА_3 рахувала виручку і товар, казала, що кілька років брала гроші з каси. Свідок пропонував одразу звернутися у поліцію, проте ОСОБА_3 просила цього не робити, казала що все поверне, зразу віддасть 30000 грн.

Свідок разом із ОСОБА_3, ОСОБА_1 і ОСОБА_13 поїхали до її будинку, але до будинку близько 100 метрів не доїжджали. Свідок сказав не довозити її до будинку. ОСОБА_3 сама пішла до дому, винесла звідти гроші, які потім віддала ОСОБА_1.

Свідок запропонував відповідачеві написати розписку і пояснення, на що та погодилася, казала, що нулі писала меншими, щоб потім їх дописувати у дев'ятки.

14.3.Свідок ОСОБА_13 дав показання, що йому запропонували бути свідком, показували різні суми у журналах і "корінцях" документів. ОСОБА_3 все визнавала, віддала одразу 30000 грн, а решту віддасть потім. Гроші рахували по чеках і журналах, рахувала також ОСОБА_10. Відповідач сама писала документи про повернення коштів.

14.4.Свідок ОСОБА_14, який є водієм і вантажником позивача, вказав, що його викликали для проведення ревізії, виявили нестачу, не вистачало певних сум. ОСОБА_3 хотіла віддати певну суму, написала розписки, рахували і ОСОБА_3 і дружина позивача ОСОБА_10. Товару не вистачало на суму близько 80000 грн.

15.Згідно витягу з ЄРДР від 09.12.2017 до нього 09.12.2017 внесено відомості за ч. 1 ст. 190 КК України з фабулою: ОСОБА_3, працюючи продавцем магазину "Грядочка" ПП ОСОБА_1 за період 2013 2017 роки шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами ПП ОСОБА_1 (а.с. 112).

15.1.Відомості про повідомлення відповідачеві про підозру, складення обвинувального акту тощо у зазначеному кримінальному провадженні відсутні.

16.Будь-яких інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем і його представником, у т.ч. нестачі товару, його найменувань і цін, викрадених сум, їх обрахунку, періодів тощо, окрім зазначених вище (письмові докази, показання свідків (ст. 76 ЦПК України 2017 року); пояснення сторін і їх представників, третіх осіб, письмових доказів (ст. 57 ЦПК України 2004 року) до суду не надано.

16.1.Позивач і його представник підтвердили, що акти інвентаризації позивачем не складалися, у т.ч. під час звільнення продавця ОСОБА_5; будь-яких інших документів, у котрих, можливо, є виправлення відповідачем цифр, позивач судові не надав.

16.1.1.Суд розяснював позивачеві та його представникові окремі питання проведення інвентаризації, підстав для її проведення, порядку оформлення, документування нестач тощо.

17.Суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. ОСОБА_6 сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОСОБА_6 сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

ОСОБА_6 сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 4-6 ст. 81 ЦПК України).

17.1.Щодо останнього суд зазначає, що відповідач і його представник вказували на відсутність інвентаризації та актів про її проведення позивачем, у т.ч. складених 01.08.2017 і 02.08.2017.

Вказана обставина не спростована позивачем, оскільки до суду не надано відповідних документів.

18.Позивач, як фізична особа-підприємець щороку зобовязаний складати та подавати відповідну звітність, у т.ч. фінансового характеру щодо своєї підприємницької діяльності. Позивач ствердив, що подає відповідну звітність, має кілька магазинів, складена ним звітність охоплює усю його підприємницьку діяльність, у т.ч. торгівлю у магазині "Грядочка".

18.1.Статтею 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов'язані проводити інвентаризацію активів і зобов'язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Об'єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов'язковим згідно з законодавством.

18.2.За змістом пунктів 1-5 Положення про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879, останнє визначає порядок проведення інвентаризації активів і зобовязань та оформлення її результатів; застосовується юридичними незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності; проведення інвентаризації забезпечується власником (власниками) або уповноваженим органом (посадовою особою), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів (далі - керівник підприємства), який створює необхідні умови для її проведення, визначає обєкти, періодичність та строки проведення інвентаризації, крім випадків, коли проведення інвентаризації є обовязковим. Інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності. Під час інвентаризації активів і зобовязань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому забезпечуються: виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобовязань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів; установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку; виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних та нематеріальних активів, що не використовуються, невикористаних сум забезпечення; виявлення активів і зобовязань, які не відповідають критеріям визнання.

18.3.Згідно п. 7 зазначеного положення обовязковим є проведення інвентаризації, зокрема, перед складанням річної фінансової звітності в обсязі, визначеному пунктом 6 цього розділу, з урахуванням особливостей проведення інвентаризації і в строки, визначені пунктом 10 цього розділу; у разі зміни матеріально відповідальних осіб; у разі встановлення фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей (на день встановлення таких фактів) в обсязі, визначеному керівником підприємства.

18.4.Інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обовязкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації (п. 14 зазначеного Положення).

18.5.В інвентаризаційному описі активи наводяться за найменуваннями в кількісних одиницях виміру, прийнятих в обліку, окремо за місцезнаходженням таких цінностей та особами, відповідальними за їх зберігання, з можливим виділенням за субрахунками та номенклатурою.

На кожній сторінці інвентаризаційного опису вказуються словами число порядкових номерів активів та загальна кількість у натуральних вимірах усіх активів, що записані на цій сторінці, незалежно від того, в яких одиницях виміру (штуках, метрах, кілограмах тощо) вони відображені.

Акти інвентаризації заповнюються з урахуванням обєктів інвентаризації, при цьому мають бути забезпечені їх ідентифікація та співставлення з даними бухгалтерського обліку (п. 16 зазначеного Положення).

18.6.Наявність готівки, грошових коштів, цінних паперів, грошових документів і бланків документів суворої звітності встановлюється інвентаризацією та оформляється актом інвентаризації.

Інвентаризація кас проводиться відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320.

В акті інвентаризації наявності готівки вказуються фактичний залишок та залишок за даними обліку і визначається результат інвентаризації.

18.7.Порядок проведення інвентаризації передбачає, зокрема, самостійне складення відповідним працівником звіту (опису) щодо товарно-матеріальних цінностей, коштів тощо та подальша перевірка такого звіту (опису) шляхом порівняння складених працівником документів та даних обліку (роботодавця); з'ясування розбіжностей, найменувань та цін товару тощо.

Інвентаризація має на меті, зокрема, складення висновків щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобовязань і даними обліку, які наводяться в звіряльних відомостях; визначаються причини нестач, втрат, лишків; результати інвентаризації на підставі затвердженого протоколу інвентаризаційної комісії відображаються у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності того звітного періоду, у якому закінчена інвентаризація.

18.7.1.Позивач не надав належних та допустимих доказів проведення інвентаризації у звязку зі зміною продавців у спірний період, а також у звязку із виявленою у серпні 2017 року нестачею товарно-матеріальних цінностей, щорічної інвентаризації, повязаної зі складанням звітності.

19.Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

20.Пунктом 4 "Узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю" (Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 № 12) (далі Узагальнення № 12) зазначено, що підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

20.1.Натомість доказів визначення позивачем обовязків відповідача, як продавця, судові не надано.

20.2.При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП).

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

20.2.1.Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать, зокрема:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних обєктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей.

20.2.2.Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

20.2.3.Обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту частини другої статті 130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому суддям слід використовувати визначення вини викладене в статтях 2325 Кримінального кодексу України з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обовязків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до частини першої статті 137 КЗпП.

20.2.4.Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

21.У КЗпП України межі матеріальної відповідальності працівників диференціюються залежно від форми вини працівника, характеру допущенного ним порушення обовязків, виду майна, якому заподіяна шкода, і трудової функції, що виконується працівником.

22.Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

23.Сторонами не надано відомостей про укладення між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність, хоча робота продавцем і повязана із прийняттям коштів, прийняттям і реалізацією товару позивача, складення певної звітності тощо. Також відсутні докази укладення договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність продавців магазину "Грядочка".

24.Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених статтею 134 КЗпП.

25.Підставами несення працівниками повної матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, на які вказує позивач як на підставу позову, є пункти 3 і 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України:

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

25.1.Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.1992 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" (далі Постанова № 14) судам розяснено, що судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст.134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства.

25.2.Пунктом 8 Узагальнення № 12 вказано, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (пункт 3 частини першої статті 134 КЗпП). У пункті 10 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, також зазначено, що робітники і службовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Для покладення відповідальності за пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП судам необхідно встановити не факт притягнення працівника до кримінальної відповідальності, а наявності в його діях складу злочину. Відповідальність працівника за пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП виникає за умови, що злочинний характер його діянь (наприклад, кваліфікація за відповідними статтями КК: необережне знищення або пошкодження майна (стаття 196 КК); порушення обовязків щодо охорони майна (стаття 197 КК); службова недбалість (стаття 367 КК); злочини у сфері господарської діяльності (розділ VII КК)) підтверджено у встановленому порядку вироком суду.

Працівник також нестиме повну матеріальну відповідальність на підставі пункту 3 частини першої статті 134 КЗпП і у випадку, коли наявність складу кримінального правопорушення в його діях буде установлено органами досудового розслідування (повідомлено про підозру з наступним припиненням провадження у справі за нереабілітуючою підставою, яка не виключає кримінальну відповідальність).

Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода, заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у звязку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом.

При винесенні виправдального вироку (закритті провадження у кримінальній справі) за відсутністю складу злочину суд, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, вправі з інших передбачених законом підстав задовольнити позов у межах повного розміру заподіяної працівником шкоди.

25.2.1.З огляду на зазначені положення у справі відсутні достатні правові підстави для висновку суду про дії відповідача як працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ч. 1 ст. 135 КЗпП України; п. 13, 13.1 рішення).

Відтак суд погоджується з відповідними запереченнями представника відповідача.

25.3.Пунктом 8 Узагальнення № 12 також вказано, що згідно з пунктом 5 частини першої статті 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

У пункті 11 Постанови № 14 також зазначено, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 134 КЗпП працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

25.3.1.Отже, повна матеріальна відповідальність працівника за цією підставою можлива тільки у випадках умисного знищення або умисного псування виданих працівнику матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів. І тільки в разі нестачі можлива будь-яка форма вини. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника в ході виробничого процесу заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.

25.3.2.Щодо положень п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України позивачем не надано доказів нестачі, умисного знищення або умисного зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих позивачем працівникові (відповідачеві) в користування.

25.4.Частинами 1, 2 ст. 1353 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

25.5.Пунктом 3 Постанови № 14 судам розяснено, що у відповідності зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

25.6.Пунктом 15 згаданої Постанови № 14 також розяснено, що розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд визначає відповідно до ст.1353 КЗпП, Закону України N 217/95-ВР від 6 червня 1995 р. "Про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей" і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 р. N 116 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 27 серпня 1996 р. N 1009 та від 20 січня 1997 р. N 34.

25.6.1.Тобто, щонайменше слід встановити склад відповідного майна (можливо товару позивача), нестачу якого спричинив відповідач.

25.7.Пунктом 23 згаданої Постанови розяснено, що суддя незалежно від обставин справи має, зокрема, вирішити питання про подання сторонами або про витребування: даних бухгалтерського обліку й інших документів про наявність і розмір прямої дійсної шкоди - матеріалів інвентаризації, актів ревізії та облікових документів, актів й інших документів про недостачу, зіпсування, втрату, знищення майна, висновку бюро товарних експертиз, довідок й інших документів про вартість майна, розмір зайвих грошових виплат, а також сум, витрачених на придбання, відновлення майна, задоволення претензій третіх осіб тощо. Якщо для з'ясування питання про розмір шкоди, обставин її заподіяння є потреба провести бухгалтерську чи іншу експертизу - призначити її з урахуванням думки осіб, які беруть участь у справі; доказів про винне порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення, пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, вироку суду чи постанови органу розслідування, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди, документів про коло трудових обов'язків працівника; інших доказів, які мають значення для визначення виду матеріальної відповідальності і розміру сум, що підлягають стягненню, договору про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, довіреності чи іншого разового документа на одержання працівником під звіт матеріальних цінностей, даних про заподіяння працівником шкоди у нетверезому стані, розрахунків розподілу шкоди між членами бригади, довідок про тарифну ставку працівника при бригадній матеріальній відповідальності або його заробіток за два календарні місяці, які передували заявленню вимог про відшкодування шкоди, в інших випадках, про склад його сім'ї, наявність у працівника цінного майна (будинку, автомобіля тощо), підсобного господарства, інших доходів; дані про умови праці і зберігання матеріальних цінностей, доповідні записки працівника з цих питань. При цьому слід мати на увазі, що з питань, для яких передбачено обов'язкове документальне оформлення (наприклад, укладення договору про повну матеріальну відповідальність), показання свідків не можуть братися до уваги.

Розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд визначає відповідно до статті 1353 КЗпП, Закону № 217/95-ВР і Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей.

Статтею 1353 КЗпП неоднозначно визначається розмір заподіяної підприємству, установі, організації прямої дійсної шкоди наявному майну.

Частиною першою статті 1353 КЗпП встановлюється загальне правило визначення розміру заподіяної підприємству, установі, організації шкоди.

Розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно з частиною першою статті 1353 КЗпП обовязковою умовою для визначення розміру заподіяної роботодавцю шкоди є існування фактичних витрат, понесених ним з вини працівника.

Обчислення розміру завданої шкоди полягає у вирахуванні фактичних втрат, які стали наслідком неправомірного діяння працівника. Для цього необхідно визначити вартість втраченого чи пошкодженого майна, суму видатків, необхідну для відновлення його попереднього стану. Також потрібно враховувати, що природний знос майна є закономірним результатом використання його за призначенням та не є наслідком неправомірних дій працівника, а тому повинен бути врахований при визначенні вартості пошкодженого чи знищеного майна.

Зазначення в частині першій статті 1353 КЗпП на «собівартість» слідом за «балансовою вартістю матеріальних цінностей» зовсім не означає права власника вибирати варіанти. Цьому формулюванню статті 1353 КЗпП відповідає пункт 8 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 751/4044 (Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси»), яким передбачається, що придбані (отримані) або вироблені запаси зараховуються на баланс підприємства/установи за первісною вартістю. Первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат: суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю) за вирахуванням непрямих податків; суми ввізного мита; суми непрямих податків у звязку з придбанням запасів, які не відшкодовуються підприємству/установі; транспортно-заготівельні витрати (затрати на заготівлю запасів, оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування запасів); інші витрати, які безпосередньо повязані з придбанням запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях. До таких витрат, зокрема, належать прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці, інші прямі витрати підприємства/установи на доопрацювання і підвищення якісно технічних характеристик запасів (пункт 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси»).

При недостачі, втраті або знищенні матеріальних цінностей у процесі виробництва вартість зіпсованих або знищених сировини, матеріалів, напівфабрикатів, комплектуючих виробів та інших використовуваних у процесі виробництва матеріальних цінностей, які належать до категорії запасів, їх балансова вартість (собівартість) визначається за первинною вартістю з додаванням усіх витрат, які були здійснені на їх обробку або виготовлення з них продукції (матеріальних витрат, витрат на оплату праці та обовязкові збори, амортизації основних фондів і нематеріальних активів, інших витрат).

Згідно з частиною другою статті 1353 КЗпП у разі розкрадання, недостачі, умисного знищення чи умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

У абзаці 2 пункту 15 постанови Пленуму ВСУ № 14 також зазначено, що, визначаючи розмір шкоди, суд має виходити з цін на матеріальні цінності, які діють у даній місцевості на час вирішення справи, і застосовувати встановлені нормативно-правовими актами для даних випадків кратність, коефіцієнти, індекси, податок на добавлену вартість, акцизний збір тощо.

Судам при визначенні розміру шкоди слід враховувати чинне законодавство про ціни і ціноутворення. Вартість майна визначається на день виявлення шкоди, а у разі зміни цін застосовуються ціни, що діють на день прийняття рішення про відшкодування.

Отже, суд повинен визначати розмір покриття шкоди за цінами, що діють на день винесення рішення, проте згодом можливе предявлення нового позову з урахуванням абзацу 5 пункту 9 постанови Пленуму ВСУ від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", в якому зазначено, що у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджено, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.

25.8.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

25.9.Суд повторює, що пропонував та розяснював позивачеві і його представникові необхідність надання відповідних актів інвентаризації, первинних документів, можливої щорічної звітності тощо у т.ч. у звязку зі звільненням та прийомом на роботу своїх працівників у спірний період; складу та вартості товарно-матеріальних цінностей і коштів, на можливе розкрадання та/або нестачу яких він вказує як на підставу позову тощо, однак цього не зроблено.

25.9.1.Роки завдання відповідачем матеріальної шкоди і її суми підтверджено позивачем лише складеними позивачем розписками, які, за вказаних позивачем обставин, складено нею під тиском і страхом кримінальної відповідальності; позивач, поза розумним сумнівом, повинен володіти відповідними документами про рух своїх товарно-матеріальних цінностей, усіма журналами про здачу готівки продавцями свого магазину у період 2013 2017 роки, накладними щодо руху своїх товарно-матеріальних цінностей, можливими виписками банку щодо здійснення розрахункових операцій у магазині "Грядочка", здачі готівки до банківської установи тощо, оскільки саме він є субєктом підприємницької діяльності-роботодавцем відповідача і третіх осіб у спірний період та на нього законом покладено обовязок організації роботи своїх продавців, створення умов забезпечення збереження ввіреного їм товару, отриманих коштів, впорядкування відповідних облікових дій та складення звітності, визначення їх трудових обовязків тощо.

Натомість можливими "приписками" відповідача підтверджено заподіяння позивачеві шкоди на суму 18380 грн, а 30000 грн повернуто.

25.10.Статтею 137 КЗпП передбачені обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування.

Частина перша статті 137 КЗпП надає право суду під час визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховувати ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

Суд вкотре наголошує на необхідності визначення (доведення), з-поміж іншого, прямої дійсної шкоди.

25.11.Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

25.11.1.Отже за загальним правилом у трудових правовідносинах вина працівника в заподіянні шкоди доводиться роботодавцем. Вимагаючи відшкодування шкоди, роботодавець повинен довести, що в діях працівника були ознаки трудового правопорушення, а також, що вказане правопорушення спричинило заподіяння шкоди та причинний звязок між ними. Виключенням є випадки, коли відшкодування матеріальної шкоди покладається на матеріально-відповідальних осіб або працівників, які отримали цінності за разовими дорученнями чи документами. Вони вважаються винними до тих пір, поки не доведуть протилежне. Тягар доказування відсутності вини працівника у заподіянні шкоди не може бути покладено на самого працівника.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України (2004 року), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів (дослідження обґрунтованості, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо (постанова Верховного Суду України віж 07 грудея 2016 року № 555/280/15-ц, 6-1884цс16).

25.12.Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЦПК України)

25.13. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

25.14.Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Ураховуючи зазначене, оцінивши усі надані учасниками справи докази, суд відмовляє у задоволенні позову повністю за недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Апеляційного суду Полтавської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення у порядку, передбаченому ст.ст. 351, 352, 354, 355, п.п.п. 15.5 п.п. 15 п. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України.

Позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1, зареєстроване і фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_3, зареєстроване і фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2.

Третя особа ОСОБА_5, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_4, народилася 09.10.1976, паспорт громадянина України КН № 014957.

Третя особа ОСОБА_6, зареєстроване і фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_3.

Суддя В.Ф.Харченко

Повний текст рішення складено 12.03.2018.