Номер провадження 2/754/2859/18
Справа №754/1046/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2018 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Дмитрієвої А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання заповіту недійним.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

03 червня 1982 року між позивачем та ОСОБА_4 (після шлюбу прізвище ОСОБА_1) було укладено шлюб. Протягом всього часу з моменту укладення шлюбу, подружжя було зареєстровано та проживало за адресою: АДРЕСА_4 у однокімнатній квартирі.

Подружжям за час спільного життя було набуто у власність вказану вище квартиру, та на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 14-с від 12.01.1998 року видано Свідоцтво про право власності на квартиру від 21 січня 1998 року серія НОМЕР_4

07 червня 2015 року, перебуваючи на садовій ділянці у Київській області. ОСОБА_5 стала погано себе почувати, скаржитись на болі у голові. Повідомила чоловіку, що бажає поїхати до міста Києва. В цей час позивач, її чоловік, перебував на садовій ділянці. Звертаємо увагу суду, що подружжя займалось на ділянці садівництвом та вирощуванням овочів. Позивач кожного дня відображав виконані роботи у власному журналі виконаних робіт. У журналі відображено (аркуш 2), що 07 червня 5 року роботи виконували обоє, позивач та його дружина («О.Л.» записи), починаючи з 08 червня позивач виконував роботи самостійно («О.» записи), так як його дружина весь цей перебувала в м. Києві.

5 липня ОСОБА_5 зателефонувала позивачу та попросила, щоб він приїхав до Києва, оскільки їй необхідне лікування. Позивач того ж дня виїхав до неї. Це відображено в Журналі виконаних робіт (2-3 аркуш). При зустрічі позивач виявив відхилення у її поведінці, була дезорієнтована, в деякі моменти вона втрачала здатність до самоорганізації, потребувала значної допомоги у побутовій сфері. Одразу звернулись до лікаря. Позивач влаштував дружину на стаціонарне лікування до Святошинської районної лікарні № 7, яка пробула там протягом декількох днів, однак належної діагностики та лікування на базі цієї лікарні не було, хвора дружина була переведена до Інституту нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова АМН України.

У цьому медичному закладі у ОСОБА_5 діагностували «Кістозну двосторонню лобно-калезну пухлину, розміром 7x7x5,5 см з кістою розпаду діаметром біля 5 см», та рекомендували термінове оперативне хірургічне втручання по її видаленню. Згідно даних Виписки, з 06 липня по 03 травня ОСОБА_5 перебувала на лікування у Інституті нейрохірургії. У графі «скарги та анамнез» відображено, що «хвора ейфорійна, частково дезорієнтована в часі, подіях. Скарг не пред'являє. Зі слів чоловіка, хворіє менше місяця. Коли стан хвороби змінився, вона стала простодушною, ейфорійною. З'явилась неадекватність в поведінці, але хвора залишається спокійною, ніколи не проявляла агресії.» У графі «зміни зі сторони неврологічного (психічного стану)» зазначено: «виражена психоорганічна симптоматика».

Позивач звертає увагу, що на момент огляду ОСОБА_5 лікарем при прийомі до лікарні 06 липня 2015 року їй вже діагностували Виражену психоорганічну симптоматику.

13 липня 2015 року, ОСОБА_5 проведено операцію з часткового видалення пухлини, проте у результаті лікування змін не відбулось в кращу сторону. Протягом всього часу лікування позивач знаходився поруч з дружиною, оскільки її поведінка та стан різко погіршувались, вона була не в змозі здійснювати потреби своєї життєдіяльності самостійно, всі гігієнічні процедури вона здійснювала за допомогою чоловіка, стала дезадаптованою в соціально-побутовому плані. У зв'язку з цим, на прохання позивача у лікарні йому надали ліжко поруч із дружиною, вдень і вночі доглядав за нею.

Після проведення операції її стан був мінливим, певний час трималась висока температура тіла. Коли температура спала, 03 серпня 2015 року її було виписано додому. Вдома так само доглядом займався позивач. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_11 року позивач виявив свою дружину померлою. Позивачу було видано свідоцтво про смерть дружини. За даними Довідки про причину смерті №566 від 09 серпня 2015 року, причиною смерті стали хронічна серцева недостатність, гіпертрофія серцевого м'язу, ІХС, гіпертонія атеросклеротичний кардіосклероз.

Згодом після поховання дружини, позивачу надійшов Лист № 84/02-14 від 16.08.2015 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренко В.М. про те, що останнім було відкрито спадкову справу № 04/2015 року на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5 та запропоновано до 08 лютого 2016 року з'явитись до нотаріуса для прийняття або відмови від спадщини.

Зазначив, що після смерті дружини переживав складні душевні страждання, оскільки вони і з дружиною не маючи дітей, фактично були єдиною підтримкою одне для одного. Тому, позивач відтермінував похід до нотаріуса на певний час.

14 січня 2016 року, позивач, мало обізнаний у юридичних питаннях прийняття спадщини,звернувся до Держаного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. для прийняття спадщини, яка йому повідомила та видала Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру № 42675702 від 14.01.2016 року про те, що спадкова справа вже відкрита приватним нотаріусом Макаренко В.М.

18 січня 2016 року позивач звернувся безпосередньо до приватного нотаріуса Макаренко В.М., який видав йому аналогічну Інформаційну довідку зі спадкового реєстру

№ 42692593, де вказано що Спадкова справа № 57819680 відкрита за Спадкодавцем ОСОБА_5, номер у нотаріуса 04/2015, дата реєстрації 16.08.2015 року. Також, нотаріус Макаренко В.М. повідомив, що померлою було складено Заповіт на свого племінника ОСОБА_9 (відповідача), однак показати хоча б копію Заповіту або назвати його реквізити (дату та місце складання) відмовився, нічим не аргументуючи свою відмову.

Новина про те, що померлою дружиною було складено заповіт на племінника стала для позивача великою несподіванкою, так як вона нічого про це йому не говорила. Також, за життя вона негативно відкликалась щодо племінника, розповідала, що племінник має сумнівний досвід, так як укладав із жінками похилого віку договори довічного утримання, які згодом помирали, а у його власність та безпосереднє володіння переходили їхні квартири.

Однак, незважаючи на це, померла та позивач підтримували з ним родинні відносини, так як інших близьких родичів не мали. Поведінка самого племінника до позивача після смерті ОСОБА_5 також змінилась із люб'язної на холодну та зверхню.

Оскільки приватним нотаріусом Макаренко В.М. було відмовлено у наданні інформації щодо Заповіту, позивач звернувся до іншого приватного нотаріуса, який видав Витяг зі спадкового реєстру №42716318 від 20.01.2016 року, д вказано, що заповідачем ОСОБА_5 було складено Заповіт номер у спадковому реєстрі 57678327 від 11 липня 2015 року, місце посвідчення та зберігання приватний нотаріус Красновська Т.В., АДРЕСА_7

Дізнавшись про дану інформацію, позивачу стало зрозуміло, що причиною складання його дружиною заповіту став її хворобливий стан, спричинений тяжкою хворобою голови. У позивача є обґрунтовані сумніви стосовно того, що складений його дружиною заповіт дійсно відповідав її волі, а не був причиною психічного розладу, який у неї в цей період спостерігався або ж не був навіяний їй третіми особами.

Окрім того, коли на початку липня позивач на прохання дружини приїхав до Києва, щоб займатись лікуванням дружини, він одразу помітив зміни у її поведінці. Саме у цей час, як стало тепер відомо, 11 липня 2015 року, нею було складено Заповіт.

За таких обставин є обґрунтовані підстави для визнання Заповіту, складеного ОСОБА_5 від 11 липня 2015 року недійсним, оскільки на момент його складання волевиявлення заповідача не було вільним, не відповідало його волі, заповідач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Звертає увагу суду, що ним було запропоновано відповідачу відмовитись від спадщини, пояснено ситуацію та обставини, за яких дружиною було складено заповіт, проте відповідач відмовився, та в подальшому будь-які розмови та дзвінки ігнорував. Це дає підстав вважати, що між сторонами виник спір з приводу дійсності Заповіту та спадкового майна.

Позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_5 за законом та за ст. 1261 ЦК України відноситься до 1-ї черги спадкування. Окрім того, на момент її смерті він був та є непрацездатним (пенсіонер).

На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним Заповіт від 11 липня 2015 року, номер у спадковому реєстрі 57678327, складений ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красновською Т.В. із застосування наслідків недійсності правочину та судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року відкрито провадження в справі, призначено судове засідання.

14 червня 2016 року відповідачем ОСОБА_3 подано письмові заперечення на позовну заяву, в яких останній зазначив, що ОСОБА_5 є його рідною тіткою (рідна сестра його матері). ОСОБА_5 і раніше пропонувала оформити заповіт на нього ОСОБА_3, навіть консультувалася у його співробітників яким чином оформити спадщину. Крім того, співробітники допомагали його тітці у судовій справі повернення коштів сусідкою, яка залила її квартиру. Зі слів співробітників тітка досить чітко розуміла значення свої дій, впевнено йшла до своєї мети, що полягала у відшкодуванні завданих збитків, причому адекватно та свідомо сприймала всі поради юристів. Зазначив, що з матеріалів позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що до червня 2015 року з боку його тітки ОСОБА_5 були відсутні будь-які скарги на стан здоров'я. Звернув увагу суд, що згідно з випискою з історії хвороби № 153250 ОСОБА_5 на яку робить посилання позивач, в пункті 3. «Скарги та анамнез» зазначені лікарем - «хвора ейфорійна, частково дезорієнтована в часі, подіях». Наступні дані виписки містять записи лікаря «зі слів чоловіка», що взагалі судом не повинно братися до уваги.

Виписка з історії хвороби не містить даних, які б свідчили, що при обстеженні спадкодавця йому було діагностовано психічну неспроможність. Історія хвороби заповідача не містить висновків щодо погіршення психічного стану хворого внаслідок якихось хвороб. Навпаки, дані виписки свідчать, що ОСОБА_5 скарг та агресії не пред'являє, залишалася спокійною, чіткої урологічної симптоматики немає.

Згідно виписки з історії хвороби ОСОБА_5.ю було зроблено рентгенологічне дослідження, аналіз крові і мочі в межах норми. Результати таких методів не дозволяють визначити психічний розлад. Також лікар отоневролог згідно з випискою визначив, що патологій не виявлено.

Інформація про проведення методів психодіагностики, що має бути ключовим для встановлення того, чи розуміла ОСОБА_5 значення своїх дій і чи здатна була керувати ними, у матеріалах справи відсутня.

Відповідач зазначив, що здоров'я дружини позивача взагалі не хвилювало, адже, за період з 7 червня по 5 липня 2015 року позивач займався виключно роботами на садовій ділянці. Причому, позивач вказує, що 5 липня ОСОБА_5 йому подзвонила щоб той приїхав до неї, і протягом декількох днів вона була у Святошинській лікарні, в той час як виписка з історії хвороби свідчить про те, що вже з наступного дня, 6 липня 2015 року, ОСОБА_5 була в інституті нейрохірургії.

Крім того, 28 червня 2015 року йому зателефонувала сусідка і сказала, що з його тіткою не все гаразд. Він, ОСОБА_3 приїхав до неї 29 червня 2015 року (понеділок, але неробочий день), приготував їжу, нагодував і зателефонував позивачу, щоб він приїхав і звернувся до лікарів). 30 червня 2015 року за допомогою сусідів та позивача ОСОБА_5 було госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні № 7. Позивач на цьому свою «місію» закінчив і поїхав на «садову ділянку», про що свідчать записи в журналі. Коли він приїхав, хвора була розміщена в коридорі. Він домігся переведення її в палату, проведенням аналізів та процедур. Після отримання результатів лікуючий, лікар порекомендував звернутися в Інститут нейрохірургії. В зазначеному Інституті хвора перебувала на лікуванні з 06 липня по 03 серпня 2016 року. Відповідач щодня навідував хвору, придбавав необхідні медикаменти. У вихідні дні він залишався з хворою, позивач їздив на садову ділянку, про що свідчать записи в його журналі.

Перед проведенням операції, 10 липня 2015 року, ОСОБА_5 відпустили на два дні для підготовки до операції (покупатися та постригтися, тому що в Інституті не було можливості). 11 липня 2015 року ОСОБА_5 попросила його запросити нотаріуса для оформлення заповіту. Для того, щоб підняти їй настрій та заспокоїти тітку перед проведенням операції, він запросив нотаріуса та була проведена відповідна процедура у відповідності до чинного законодавства. Крім того, особисте прочитання заповіту та написання з її слів (про що вказано у заповіті) свідчить про повну концентрацію та рівновагу тітки.

Після проведеної операції в Інституті неврології, через недогляд позивача, або ж умисно ОСОБА_5 впала, внаслідок чого шви на голові після проведеної операції розійшлися, був діагоностований струс мозку.

Після лікування в Інституті 3 серпня 2015 року він привіз ОСОБА_5 та позивача додому. ОСОБА_5 пересувалася самостійно, він її підтримував, стан здоров'я був задовільний.

ІНФОРМАЦІЯ_11 року відповідачу стало відомо про смерть ОСОБА_5 Він приїхав на таксі і в присутності дільничного інспектора, медиків та ритуальної служби була проведена відповідна процедура та тіло померлої забрали до моргу Байкового кладовища.

ІНФОРМАЦІЯ_11 року при отриманні в поліклініці довідки про смерть ОСОБА_5 медпрацівник звернув його (відповідача) увагу, що останній запис в медичній картці ОСОБА_5 зазначає, що вона в 2013 році знаходилася на лікуванні в лікарні, у зв'язку із побиттям її чоловіком. Крім того сусіди повідомили його, що вони зайшли провідати ОСОБА_5 7 серпня 2015 року, а вона була сама, розміщена на підлозі, не нагодована, сходила під себе. Вони її нагодували та переодягнули. Те, що позивач залишив її без нагляду свідчать і його ж записи в журналі. Також після смерті ОСОБА_5 сусіди повідомили, що позивач часто її бив, що, на його думку, і стало причиною її хвороби.

Зважаючи на ці факти, які йому стали відомими, ОСОБА_3 прийняв рішення скористатися своїм правом на заповіт, складений тіткою.

Що стосується права власності на квартиру відповідач наголосив, що виходячи з рішення виконавчого комітету Київської міської ради від 07.02.1977 №209 та ордеру №Г02140 на житлове приміщення від 28.02.1977р. квартира АДРЕСА_5 є нажитою особисто його тіткою, ще до укладення шлюбу. У свій час, він та його батько допомагали їй в облаштуванні цієї квартири, в червні 1978 року при вступі до ВУЗу відповідач проживав у неї під час здачі вступних іспитів.

Зазначив про те, що позивач вводить суд в оману щодо укладання ним договорів довічного утримання. Він жодного разу такі договори не укладав та право на власність житла, або іншого майна інших осіб, ніколи не отримував, в тому числі і після смерті своїх батьків. Щодо негативного відношення до нього ОСОБА_5 також інформація недостовірна, вона часто приїздила до нього на роботу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року по справі було призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, та попереджено їх про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України. Провадження в справі було зупинено до проведення експертизи (а.с.174-175).

Проведення експертизи було доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. При цьому експертній установі, крім матеріалів справи, за численними клопотаннями експертів, додатково були надані документи медичного характеру, витребувані судом (виписки з історій хвороб, амбулаторні картки ОСОБА_5, медичні книжки, медичні карти стаціонарного хворого), диск зі звукозаписом судових засідань, тощо.

23 червня 2017 року Київський міський Центр судово-психіатричної експертизи повернув матеріали цивільної справи №754/1046/16-ц без виконання судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_5, у зв'язку з не оплатою експертизи в повному обсязі. Додаткового повідомили, що позивач ОСОБА_1 сплатив частину в розмірі 2 тис. 814 грн. 75 коп., а відповідач - ОСОБА_3 - оплату не здійснив (а.с.194).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва 01 листопада 2017 року зупинено провадження в цивільній справі на час проведення судово-психіатричної експертизи за ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року (а.с.231).

15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року, яка винесена протокольно, було поновлено провадження у справі, у зв'язку із надходженням до суду висновку судово-психіатричного експерта № 417 від 19 червня 2018 року (а.с.249-250).

Позивач та представник позивача обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримали та просять позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Вказали, що заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки на момент укладання та підписання заповіту від 11.07.2015 року ОСОБА_5 за своїм психічним станом не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними.

Відповідач позов не визнав в повному обсязі та суду пояснив, що позов задоволенню не підлягає в зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Однак, ОСОБА_3 до судового засідання 14.09.2018 року та 19.10.2018 року не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено. Причини неявки суду невідомі.

Допитані в судовому засіданні 20.09.2016 року свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 (а.с.144-149) та допитані в судовому засіданні від 21.12.2016 року свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (а.с.158-166) надали суду суперечливі покази стосовно відносин сторін у справі та померлою ОСОБА_5, а тому не можуть бути покладені в основу рішення.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з огляду на наступне.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9 року та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10 року, уклали шлюб 03 червня 1982 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №742. Місце реєстрації м. Київ, Ленінградський відділ загсу. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловіку - ОСОБА_1, дружині - ОСОБА_1 (а.с.8).

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_2 від 21.01.1998 року ОСОБА_5 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_6 Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.01.1998 р. №14-С (а.с.13).

Згідно Довідки з місця проживання сім'ї та прописки від 13.01.2016 року №2 ОСОБА_1 постійно проживає та прописаний по АДРЕСА_2 (а.с.12).

11.07.2015 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, о 16 год. 15 хв. складено заповіт (а.с.52), яким на випадок смерті, остання зробила таке розпорядження: все належне їй майно, рухоме чи нерухоме з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і буде належати їй на момент смерті, вона заповідає ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Цей заповіт на прохання заповідача записаний нотаріусом зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів о 16 год. 15 хв. На Заповіті наявний від руки написаний текст наступного змісту: «Цей заповіт мною прочитаний вголос, з моїх слів записаний вірно і власноручно мною підписаний. ОСОБА_5», стоїть підпис.

Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Красновською Т.В. Заповіт записаний нотаріусом, зі слів ОСОБА_5 і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса о 16 год. 15 хв. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. У зв'язку з слабким самопочуттям, а також на прохання заповідача ОСОБА_5, заповіт складено та посвідчено за місцем її проживання: АДРЕСА_2

Заповіт зареєстровано в реєстрі за №925.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_11 року померла ОСОБА_5, у віці 66 років, про що складено відповідний актовий запис № 12273 (а.с.19).

Згідно Довідки про причину смерті від 09.08.2015 року (до форми №106/ о №566, видається для поховання) причиною смерті ОСОБА_5 є: а) хронічна серцева недостатність; б) гіпертрофія серцевого м'язу; в) ІХС, гіпертонія, атеросклеротичний кардіосклероз (а.с.20).

16.08.2015 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренко В.М. з заявою про прийняття спадкового майна, а саме: квартири АДРЕСА_2, та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.91).

Згідно відповіді на запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка Валерія Михайловича від 16.08.2015 року вих. №73/01-16, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красновська Тетяна Валеріївна повідомила, що Заповіт від імені гр. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, було посвідчено нею 11.07.2015 року за реєстровим №925. З дня посвідчення заповіту та до дня смерті заповідача, остання з приводу скасування чи зміни заповіту до неї не зверталась, інших даних щодо стану заповіту, в тому числі таких які б надійшли від інших нотаріусів по цьому питанню немає (а.с.102).

Крім того, 16.08.2015 року (вих. №84/02-14) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макаренко Валерій Михайлович повідомив позивача ОСОБА_1, що ним відкрита спадкова справа №04/2015 на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року (а.с.101).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач ОСОБА_1 зазначив, що в момент вчинення заповіту ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Право на заповіт, згідно із ч.1 ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

За змістом ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Як визначено у ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом.

Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ст.ст. 1235 - 1236 ЦК України).

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

В ст. 1248 ЦК України вказано, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Як визначено ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, або скласти новий заповіт, а також має право у будь-який час внести до нього зміни.

Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто, що проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту (ч. 6 та ч. 7 ст. 1254 ЦК України).

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, в том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом.

У відповідності з частиною 3 статті 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

В ст. 208 того ж Кодексу передбачені випадки, за яких правочини належить вчиняти у письмовій формі, в тому числі якщо це передбачено законом.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За правилами, встановленими частиною 1 статті 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»розяснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності у ОСОБА_5 такого стану на момент складення нею заповіту від 11.07.2015 року згідно зі ст. 103 ЦПК України судом було призначено за клопотанням сторони позивача посмертну судово-психіатричну експертизу.

19 червня 2018 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (голова комісії - ОСОБА_17, члени комісії: ОСОБА_18, лікар доповідач: ОСОБА_19.) було складено висновок судово-психіатричного експерта №417 (а.с.235-239), згідно з яким:

1.на момент укладення та підписання заповіту від 11 липня 2015 р. ОСОБА_5 1948 р.н., виявляла ознаки «Органічного ув'язнення головного мозку (внаслідок злоякісної внітрішньомозкової пухлини з гострим психоорганічним синдромом (F05, за МКХ-10): і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

2.на момент укладення та підписання заповіту від 11 липня 2015 р. ОСОБА_5 1948 р.н., виявляла ознаки «Органічного ув'язнення головного мозку (внаслідок злоякісної внітрішньомозкової пухлини з гострим психоорганічним синдромом (F05, за МКХ-10): і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Переконливих доказів, що спростували би вказаний висновок експерта ані відповідачі суду не надав. При цьому суд критично ставиться до показань свідків відповідача, оскільки вони жодним чином не підтвердили психічний стан ОСОБА_5 під час складання заповіту, а лише продемонстрували неприязні взаємини, що склалися між позивачкою, з одного боку, та відповідачем, з другого, конфліктні ситуації, що періодично виникали на побутовому ґрунті між подружжям та сторонами у справі. Показання свідків в тій частині, що ОСОБА_5 до смерті усвідомлював значення своїх дій та могла керувати ними - суд не бере до уваги, оскільки свідки не мають медичної освіти, а їх показання в цій частині є лише припущенням та повністю спростовуються вище зазначеним висновком.

Як вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 N 5, у пункту 17 зазначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу" (4038-12), і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

Таким чином, висновок не є таким, що має ознаки припущення, є однозначним, обґрунтованим, вмотивованим, отже є належними, допустимими й достатніми доказами, у розумінні глави 5 ЦПК України.

Аналіз обставин, встановлених судом під час розгляду справи, у контексті частини 3 статті 203, частини 1 статті 225 ЦК, дає підстави вважати, що під час складання заповіту від 11.07.2015 року заповідач не мав волі на укладення такого правочину, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки під час розгляду справи було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 551,21 гривня в рахунок компенсації сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. ст.15, 16, ст.202-205, 215, 225, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, п.п.16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним Заповіт ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженка м. Києва, громадянка України, на момент смерті була зареєстрована - АДРЕСА_2) від 11 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красновською Т.В.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець с. Веселий Круг Таращанського району, Київської області, зареєстрований за адресою - АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженця с. Опяниця, Тростянецького району Вінницької області, зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2) судовий збір в розмірі 551,21 гривні.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя