Справа № 381/4558/17 Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/1918/18 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 45 08.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 та просила визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 та стягнути витрати на сплату судового збору.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 08 вересня 2001 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, який в подальшому на підставі рішення суду був розірваний.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно їй на праві приватної власності належить житловий будинок за вищевказаною адресою. Зазначає, що відповідач, який є її колишнім чоловіком, зареєстрований за адресою належного їй будинку з 28 березня 2014 року, але фактично не проживає у вказаному будинку з серпня 2016 року і по теперішній час. Відповідач проживає за іншою адресою, про що їй стало відомо під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу, а також справи про поділ спільного майна подружжя. У своїх позовних заявах у вищевказаних справах ОСОБА_2 вказував адресу проживання: АДРЕСА_1. Також у судовому засіданні під час розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_2 надав суду покази, з яких вбачалось, що у нього є інша родина, з якою він проживає.

На даний час між сторонами не існує домовленості, яка б свідчила про наявність у відповідача права проживання в будинку позивача, а реєстрація місця проживання відповідача за вищевказаною адресою накладає на неї як власника будинку додаткові зобов'язання перед комунальними службами, вартість послуг, які вираховуються з кількості зареєстрованих осіб, що створює невиправдані витрати, а також створює інші незручності і обмеження у повноправному володінні і розпорядженні належним їй будинком.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір в сумі 640,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим висновки суду викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

При цьому апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення проігнорував доводи відповідача, які підтверджували факт не проживання відповідача у будинку не з власної волі, не дослідив докази та відмовився долучати їх до матеріалів справи.

Таким чином, всі надані відповідачем суду аргументи, докази і доводи до уваги не було взято, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій заперечила щодо доводів відповідача та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. У вказаному відзиві посилається на те, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, оскільки при розгляді справи належними доказами підтверджено, що відповідач, у зв'язку із обраним ним способом життя, за власної ініціативи у добровільному порядку залишив будинок, будь-які особисті речі у ньому відсутні.

Безпідставним вважає твердження апелянта щодо відсутності в тексті рішення доводів, пояснень, письмових доказів, оскільки наведена відповідачем правова позиція та обставини, що є суттєвими для вирішення справи, збігаються з поясненнями і зібраними доказами, наданими суду позивачем, а також з правовим висновком суду першої інстанції, яким всебічно з'ясовано обставини справи і винесено правомірне рішення.

З урахуванням викладеного просила рішення міськрайонного суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, відповідача та представника відповідача адвоката ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що позивачці ОСОБА_5 належить житловий будинок по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за індексним номером 18816661 від 11.03.2014 року (а.с.7).

В належному позивачці житловому будинку зареєстрований ОСОБА_2, що підтверджується витягом з будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був розірваний, ОСОБА_5 відновлено дошлюбне прізвище «ОСОБА_5» (а.с.14).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2017 року, що набрало законної сили, встановлено що ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів того, що земельна ділянка та будинок по АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю та не доведено той факт, що саме ОСОБА_3 перешкоджає йому користуватись спірним житлом (а.с.15-18).

Вирішуючи вказаний спір щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольняючи ОСОБА_3 позов у повному обсязі, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що право ОСОБА_2 на користування житлом зі сторони ОСОБА_3 порушено не було, відповідач відсутній в спірному будинку понад один рік без поважних причин, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 місцевий суд виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачка, як власниця будинку перешкоджає проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк.

Колегія суддів вважає даний висновок місцевого суду законним та обґрунтованим.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Фастівської міської ради від 17 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, 30 з серпня 2016 року і по теперішній час не проживає (а.с.13).

Зі змісту рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 зазначав, що однією сім'єю вони з ОСОБА_3 проживали до вересня 2016 року, а після цього перестали вести спільне господарство та почали проживати окремо. Своє місце проживання вказав: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Таким чином, самим відповідачем підтверджено, що він не проживає із ОСОБА_3, місцем реєстрації та фактичного проживання є АДРЕСА_1, саме з серпня 2016 року. Даний факт беззаперечно підтверджує власну позицію відповідача стосовно часу сумісного проживання з позивачкою.

Ключовою обставиною для вирішення цього спору є саме період не проживання відповідача у будинку, який законодавець не ототожнює та не ставить в залежність від юридичного факту, яким є припинення сімейних відносин у зв'язку із розірванням шлюбу за рішенням суду, що спростовує посилання сторони відповідача на те, що термін відсутність за місцем реєстрації відповідача необхідно обчислювати починаючи з дня розірвання шлюбу.

В апеляційній скарзі апелянт посилається також на ту підставу, що позивач звернулася з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71, 72 ЖК України помилково обрала саме ці правові норми, оскільки будинок знаходиться у приватній власності, а положення ст. 71, 72 ЖК України регулюють правовідносини між наймачами жилих приміщень та членами їх сімей з приводу користування житловою площею у приміщеннях державного та громадського житлового фонду, а не у приміщеннях, які належать особам на праві власності. Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюється нормами, передбаченими главою 32 ЦК України, зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України, і не може регулюватися нормами ЖК України, як зазначено в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року.

Реалізація встановлених конституційних гарантій відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

При цьому, позивач хоча і вказує правовою підставою звернення до суду норми ЖК УРСР, однак мотивами звернення до суду є саме відсутність колишнього члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік, що відповідає змісту ст. 405 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у позові з підстав невірного зазначення норми права як підстави звернення до суду, коли порушене право, підстава звернення до суду та матеріально - правовий спосіб правового захисту визначений вірно та відповідає законній формі способу захисту - можливості втрати особою права на користування житлом (ст. 405 ЦК України).

Обґрунтовано на думку колегії суддів, місцевий суд, вирішуючи спірне питання у урахуванням співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідач, ключовими обставинами є те, що, відповідач вселився у житло правомірно, однак у даний час після припинення сімейних стосунків з позивачкою правові підстави для його проживання там відсутні (без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві), власнику-позивачу житло потрібне для проживання і вона категорично не згодна на будь-які форми користування відповідачем цим приміщенням.

Відповідач має місце проживання у АДРЕСА_2, що вказує на те, що втрата права користування спірним житлом не призведе до відсутності місця для проживання. Тобто у цьому випадку базова потреба відповідача у житлі забезпечена. При цьому, нагальність, невідкладність визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.

Доводи відповдача щодо того що вказаний житловий будинок був збудований ним та позивачкою в період шлюбу, а тому він належить їм на праві спільної сумісної власності, у зв'язку з чим він як співвласник вказаного будинку не може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом, спростовуються матеріалами справи.

Так відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 18816661 від 11 березня 2014 року житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстрований та належить позивачці у вказаній справі ОСОБА_3

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2017 року у цивільній справі №381/1368/17 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя - житлового будинку та визнання права власності на 1/2 частину даного домоволодіння відмовлено (а.с.15-18). У зв'язку з чим доводи апелянта про те, що він є співвласником спірного домоволодіння є безпідставними.

Колегія суддів, прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав належну правову оцінку доказам сторін і прийшов до законного і обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Керуючись ст.ст. 16, 379, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 263, 264, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

Ю.М.Кулішенко