АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2362/18 Справа № 202/3020/17 Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Городнича В.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпро ради, про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона є власником квартири АДРЕСА_1, яка належала її чоловіку - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають наступні особи: ОСОБА_3, яка є племінницею її померлого чоловіка, донька ОСОБА_3 - малолітня ОСОБА_4, а також не зареєстровані в зазначеній квартирі - донька ОСОБА_3 малолітня ОСОБА_5, ОСОБА_6 Зазначає, що відповідачі є сторонніми для неї особами, не є членами сім'ї власника квартири, жодних договорів на користування квартири з нею не укладали, та позивач проживати у квартирі разом з відповідачами не бажає.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 разом із малолітніми дітьми: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково: усунуто позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_6 із вказаного житлового приміщення, а також, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погодивши із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог.

В обґрунтуваннях апеляційної скарги, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та на незаконність відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення ОСОБА_3 разом з її дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1.

В свою чергу, ОСОБА_3 подала відзив, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленимицією главою.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно ч. 3 ст. 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня може здійснюватися без конкурсу тільки у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Тож, до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження та переглядати рішення судів перших інстанцій.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Черненко І.М., ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 після смерті чоловіка - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим повторно Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Право власності ОСОБА_2 також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності №78090329 від 13 січня 2017 року.

Згідно копії паспорту позивача, вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_2, де, згідно її пояснень, постійно проживає.

Згідно довідки №603 від 20 квітня 2017 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_2 у зазначеній квартирі не зареєстрована.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11 жовтня 2017 року, виданої державним реєстратором відділу формування та ведення реєстру територіальної громади у сфері реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_5, також, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 є спільною дитиною ОСОБА_3 та ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 25 січня 2006 року.

ОСОБА_4 на момент розгляду справи проживає разом з ОСОБА_3, що не заперечувалося сторонами під час судового розгляду в місцевому суді.

Також, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 29 серпня 2014 року, у ОСОБА_3 та ОСОБА_9 народилася спільна дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка на момент розгляду справи проживає разом з ОСОБА_3, що не заперечувалося сторонами під час судового розгляду.

Згідно пояснень сторін під час судового розгляду в суді першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_3 є племінницею померлого ОСОБА_7, що не заперечувалося сторонами, ОСОБА_7 не заперечував проти проживання ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 у спірній квартирі, що підтверджується фактом реєстрації у квартирі, яка перебувала у власності ОСОБА_7, яка здійснюється за згодою власника приміщення, що також визнали сторони під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до положень ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 29 листопада 2017 року по справі за №6-1945цс17, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Положеннями ст. ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Тобто, положеннями зазначеної конвенції закріплено правило, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей враховуючи неможливість розлучення дитини з батьками.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону «Про охорону дитинства» передбачено обов'язок держави забезпечити право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку, та вважає, що у випадку виселення малолітніх із займаної квартири, у останніх будуть відсутні належні санітарно-гігієнічні та побутові умови.

За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» передбачено право кожної дитини на проживання в сім'ї разом з батьками.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виселення матері разом з дітьми спричинить першочергово порушення прав малолітніх дітей, що суперечить положенням вище проаналізованих Конвенції про права дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач посилається на ст. ст. 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 155, 168, 169, 170 ЖК Української РСР та положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2015 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Однак, колегія суддів відхиляє такі посилання апелянта, оскільки вказані норми регулюють права щодо користування та розпорядження власності в цілому, та умови найму житлового приміщення, що не стосуються до контексту даного цивільно-правового спору.

Щодо доводів апелянта на недоведеність відповідачем ОСОБА_3 відсутності в неї іншого з належними житловими умовами приміщення для виселення разом з дітьми, то колегія суддів вважає, що в даному випадку обов'язок доказування покладається на позивача, яка в свою чергу, не надала ані до позовної заяви, ані до апеляційної скарги доказів стосовно наявності будь-якої придатної до проживання нерухомості у ОСОБА_3

Оскільки відповідно до діючого цивільного законодавства України та практики розгляду справ відносно виселення, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, враховуючи неможливість розлучення дитини з батьками, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 та виселення ОСОБА_3 та її малолітніх дітей.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2017 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова