Справа №464/1485/18
пр № 2-з/464/22/18
У Х В А Л А

10 травня 2018 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Рудаков І.П. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти у сумі 119000 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 65734,72 грн.

Крім того, 08.05.2018 року на адресу суді надійшла заява позивача про забезпечення позову у наведеній справі, шляхом накладення арешту на усе рухоме та не рухоме майно, у тому числі на грошові кошти, які знаходяться на розрахункових рахунках відповідача ОСОБА_2, зареєстрованого за адресю: м.Львів, вул Антоненка-Давидовича, 1/139 в межах заявленої суми позову.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасників справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Виходячи із ч. 3 ст. 151 ЦПК забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

На підставі ч.2 ст.ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали позовної заяви, доводи заяви про забезпечення позову, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 151 ЦПК України в заяві про забезпечення позову, повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, необхідні для забезпечення позову.

Відповідно до розяснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо безпідставно отриманих грошових коштів.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач просить суд накласти арешт на усе рухоме та не рухоме майно, у тому числі на грошові кошти, які знаходяться на розрахункових рахунках відповідача. Попри те, обраний спосіб забезпечення позову, заявлений позивачем, не є співмірним заявленим позовним вимогам.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про відсутність доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову та не вказано переконливих підстав про те, що невжиття такого виду заходу забезпечення позову, як накладення арешту на усе рухоме та не рухоме майно, у тому числі на грошові кошти, які знаходяться на розрахункових рахунках відповідача, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом із тим, вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими позивачем вимогами у відповідності до ст.150 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що відсутні підстави у відповідності до ст.ст.149, 150 ЦПК України застосування таких видів забезпечення позову та що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст. 149-153, 258, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд ,-

п о с т а н о в и в :

в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів відповідно до вимог ст.ст. 351-356 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням Перехідних положень цього ж Кодексу. Ухвала набирає законної сили в порядку, передбаченомуст.261 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 10 травня 2018 року.

Суддя І. П. Рудаков