Справа № 296/9962/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

"20" листопада 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Рожкової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

04.10.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. З 01.08.1992 року в даному помешканні зареєстрований також відповідач ОСОБА_2, який більше десяти років у вказаній квартирі не проживає. Зазначає, що відповідач добровільно знятися з реєстрації відмовляється, участі в оплаті комунальних послуг та квартплати не приймає, особисті речі відповідача в квартири відсутні. Зазначена обставина порушує її законні права, як власника та є підставою звернення до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 22.10.2018 у справі відкрито провадження з розглядом за правилами спрощеного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.24-25).

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного рішення справи не заперечував (а.с.32-33).

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позов не надходив, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження від 22.10.2018, разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем проживання останнього, відомості про яке надано відповідним органом реєстрації (а.с.27).

Згідно з ч.1 ст.178 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згодою представника позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 07.08.2006 року відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради (а.с.10) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11).

Згідно копії довідки ТзОВ Керуюча компанія "Полісся" від 22.09.2018 у вказаній квартирі зареєстрована позивач ОСОБА_1 та її син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Як вбачається з акту ТзОВ КК "Полісся" від 22.09.2018 відповідач ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає в АДРЕСА_1 більше 10 років (а.с.13).

Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на вимоги ч. 2 ст. 405 України, вказуючи при цьому на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад десять років, не сплачує комунальні послуги за користування жилим приміщенням, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири.

За правилами ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Таким чином, відповідач є співвласником спірної квартири, не проживає у вказаній квартирі більше десяти років, причини не проживання у вказаному приміщенні позивачеві невідомі.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач не несе обов"язків з утримання вказаного помешкання, то ч. 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов"язує, а ст. 322 ЦК України регламентує зобов"язання власника зобов"язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 346 ЦК України передбачає підстави припинення права власності.

З огляду на те, що право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири не припинено, суд вважає необхідним зауважити, що право на користування цією квартирою у відповідача також продовжується, оскільки право користування є похідним від права власності.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Для застосування положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено

принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач, як власник 1/2 частки спірної квартири не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, зазначених позивачем, а тому вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265, 279, 280-281, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач:

ОСОБА_1,

зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1

РНОКПП НОМЕР_1,

Відповідач:

ОСОБА_2

зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1

РНОКПП НОМЕР_2,

Cуддя О. С. Рожкова