Справа № 495/6870/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

14 листопада 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

Головуючого-одноособово судді Боярського О.О.

при секретарі Рачицькій І.А.

Справа №495/6870/18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним, -

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності;

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним, вказуючи, що 11.12.2018 року помер її батько ОСОБА_1 Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з житлового будинку за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, селище Прибрежне, вул. Єрична, 11 та земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яку позивач прийняла, вчасно подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Однак, після звернення до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачу надано інформацію нотаріуса (лист Білгород-Дністровської районної нотаріальної контори Одеської області від 07.03.2018) про те, що на вказане майно вже набуте право власності відповідачем ОСОБА_2, яка є сестрою позивача, згідно із договором довічного утримання ВМВ № 048199 від 28.11.2008, що посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований за № 8022.

Позивач вважає, що відповідачем порушено її право на спадщину. Оспорюваний договір є недійсним з підстав, що вчинений її батьком під впливом обману, у віці 88 років, у вкрай хворобливому стані, останній не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Відповідач у встановлений законом строк відзиву до суду не подала, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2018 року провадження по справі відкрито, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 29).

17.09.2018 року ОСОБА_1 надала до суду клопотання про витребування доказів, виклик свідків та призначення посмертної судово-психіатричної експертизи (а.с. 43).

25.10.2018 року ОСОБА_1 також надала до суду клопотання про витребування доказів (а.с. 66).

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість. Також просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 11.12.2008 року помер батько сторін по справі - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №188190 (а.с. 8).

За життя ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок №11, що знаходиться по вул. Єричній, в селищі Прибрежне, Білгород-Дністровського району, Одеської області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА №10089 від 05.05.2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Шабівської сільської ради №7/2005 від 28.01.2005 року (а.с.9-10) .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. 26.05.2009 року, у строк, передбачений діючим законодавством, ОСОБА_1 звернулася до Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, внаслідок чого була заведена спадкова справа №214/2009 щодо майна померлого 11.12.2008 року ОСОБА_4 (а.с. 17, 18).

Після звернення до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області задля отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачу надано лист Білгород-Дністровської районної нотаріальної контори Одеської області від 07.03.2018, адресований на ім'я представника позивача за довіреністю ОСОБА_3 про те, що право власносі на вказане майно вже оформлено за ОСОБА_2 згідно із договором довічного утримання ВМВ № 048199 від 28.11.2008, що посвідчений державним нотаріусом Білгород- Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований за № 8022. З огляду на викладене, вказане нерухоме майно на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 вже не належало спадкодавцеві, а отже не входить до складу спадщини, оскільки за життя спадкодавець розпорядився належним йому нерухомим майном, шляхом укладення цивільно-правового договору.

З договору довічного утримання від 28.11.2008 року, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №8022 вбачається, що ОСОБА_4 (батько відповідача) відчужувач передав у власність набувачу ОСОБА_2 житловий будинок під №11, що знаходиться по вул. Єричній, в селищі Прибрежне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, а набувач зобов'язався довічно повністю утримувати ОСОБА_4, забезпечуючи його харчуванням, медикаментами, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зберігати в його безкоштовному довічному користуванні весь вищевказаний житловий будинок (а.с.55).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно 12.01.2009 року право власності на житловий будинок №11, що знаходиться по вул. Єричній, в селищі Прибрежне, Білгород-Дністровського району, Одеської області було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі оспорюваного договору довічного утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як на підставу для визнання вказаного договору довічного утримання недійсним позивач посилається на те, що він вчинений під впливом обману, особою у віці 88 років, у вкрай хворобливому стані, такому, що не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Суд з приводу зазначеного приходить до наступних висновків.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При укладенні оспорюваного договору довічного утримання вимоги ст.ст.744-746,749-751 ЦК України було дотримано.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувути ними.

Позивачем не надано належних доказів того, що у момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

Наявні в матеріалах справи письмові доказі: виписаний епікриз підтверджує лише факт знаходження ОСОБА_1 з 03.12.2008 року по 11.12.2008 року на стаціонарному лікуванні в ЦРЛ (а.с. 11) та посвідчення ОСОБА_4, як інваліда 2 групи (а.с. 12) не є належними доказами підтвердження неспроможності ОСОБА_1 під час укладення договору довічного утримання усвідомлювати значення своїх дій.

Щодо проведення посмертної психіатричної експертизи у вказаній справі слід зазначити наступне.

Згідно з пунктом 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При цьому, діє презумпція психічного здоров'я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобовязані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 наполягалала на розгляді справи по суті та ухваленні судом остаточного рішення по справі, тим самим відмовилася від розгляду поданих позивачем клопотань про витребування доказів та призначення експертизи.

Вказане свідчить про відсутність зацікавленості позивача у проведенні експертизи по справі та доведенні обставин справи, на які позивач посилалась у позовній заяві (постанова верховного суду від 05 вересня 2018 року справа № 679/1384/15).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Будь-яких належних та допустимих доказів укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 під впливом обману, позивачем до суду надано не було. Вказані висновки є лише припущенням позивача, які спростовуються змістом самого договору, відповідно до п. 11 якого сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості; договір не є фіктивним чи удаваним правчином, не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені у ньому (55-56).

Проаналізувавши сукупність доказів, суд дійшов до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довела наявності підстав для визнання правочину недійсним, не довела обставин, на які вона посилалась у заявлених позовних вимогах.

Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до позовних вмог ОСОБА_1, то згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з матеріалів справи, порушених правовідносин, суд вважає позовні вимоги позивача недоведеними, таким чином підстав до застосування строку позовної давності у суду немає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 218, 235, 255, 256, 744 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 141, 223, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 23.11.2018 року.

Суддя: О.О.Боярський