Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 534/2144/15-ц

провадження № 61-462 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Вище професійне гірниче училище м. Комсомольська,

представники відповідача - ІванченкоОлександр Григорович, Лобач Олександр Миколайович,

розглянув у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 травня 2016 року у складі судді Крикливого В. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року у складі суддів: Карнауха П. М., Кривчун Т. О., Чумак О. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пунктів розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Вищого професійного гірничого училища м. Комсомольська (далі - Училище) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що починаючи з 31 серпня 1998 року, вона на підставі трудового контракту працювала в Училищі на посаді викладача математики, електротехніки, фізики та інформатики.

1 вересня 2014 року з нею в черговий раз було переукладено контракт строком дії до 31 серпня 2015 року.

Наказом від 27 серпня 2015 року її було звільнено із займаної посади з 31 серпня 2015 року на підставі пункту другого статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну дії контракту.

Вказала, що адміністрацією не було продовжено з нею трудові відносини та не переукладено контракт у зв'язку із особистими неприязними стосунками, що склалися між нею та директором Сулимою В.М.

23 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про зміну підстав позову, залишивши предмет позову та зміст позовних вимог незмінними.

У зазначеній заяві підставою для задоволення своїх вимог ОСОБА_4 зазначила ту обставину, що її було прийнято на роботу до Училища наказом від 31 серпня 1998 року №78-к за її особистою заявою, а контракт від 31 серпня 1998 року було підписано вже після винесення наказу про прийняття її на роботу.

У зазначеному наказі відсутні посилання на строковий характер трудового договору чи обов'язковість укладення контракту, тому вона вважала, що з нею було укладено трудовий договір на невизначений строк.

Після укладення з нею трудового договору на невизначений термін, дирекцією навчального закладу було істотно змінено умови її праці та без її згоди переведено на контрактну основу.

Враховуючи викладене, позивач просила суд поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 30 402 грн.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося відповідно до положень статті 36 КЗпП України, з дотриманням умов, визначених трудовим контрактом, тому підстави для задоволення вимог позивача про її поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що строковий трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем у формі контракту, був обумовлений характером роботи, а позивача віднесено до категорії працівників, які працюють за контрактом, на підставі закону.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 травня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, при цьому суд застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами, та в межах заявлених позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не надав правової оцінки доводам позивача щодо змісту та особливостей наказу про прийняття її на роботу, трудової книжки, не дослідив доводів позивача щодо часу підписання контракту, характеру її роботи.

Крім того, позивач зазначила, що законодавство не містить імперативного припису щодо обов'язковості укладення з педагогічними та науково-педагогічними працівниками контракту.

Необґрунтованим вважає висновок суду про необхідність укладення строкового контракту з огляду на характер роботи.

Вказала, що застосовані судом правові позиції мають інший предмет регулювання.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу, подані відповідачем у жовтні 2017 року, мотивовані тим, що необхідність укладення контракту з педагогічними працівниками обумовлено виконанням плану набору учнів та педагогічним навантаженням в залежності від цього.

Підпис позивача як на першому, так і на наступних контрактах свідчить про добровільність її волевиявлення на укладення строкового трудового договору. Крім того, позивач не скористалась правом оскарження вказаних контрактів. Доводи позивача щодо неправомірності змісту наказу та запису в трудовій книжці про прийняття на роботу не відповідають нормам закону, який діяв на час прийняття її на роботу через відсутність вимог щодо змісту оформлення трудових книжок працівників, прийнятих на посади згідно із контрактом.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулося відповідно до положень пункту 2 статті 36 КЗпП України, з дотриманням умов, визначених трудовим контрактом, тому підстави для задоволення вимог позивача про поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, органiзації або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов'язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Згідно із положеннями частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Судами встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_4 31 серпня 1998 року її прийнято на посаду викладача професійно-технічного училища № 15 (далі - ПТУ № 15).

Підставою для прийняття ОСОБА_4 на роботу стало укладення 31 серпня 1998 року між дирекцією ПТУ № 15 та позивачем трудового договору на контрактній основі (далі - Контракт), згідно з яким ОСОБА_4 приймається на роботу на посаду викладача з кваліфікацією «спеціаліст» строком на два роки з 31 серпня 1998 року по 31 серпня 2000 року.

Пунктом 11 Контракту визначено, що цей контракт припиняється після закінчення строку його дії.

У подальшому між ОСОБА_4 та дирекцією Вищого професійного гірничого училища м. Комсомольська, який є правонаступником ПТУ № 15, контракт переукладався щороку. Останній раз 29 серпня 2014 року строком на один рік, з 1 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 6.2 Контракту підставами для його розірвання є, у тому числі, закінчення строку його дії. При цьому керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю, коли кожна із сторін не поставить питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначились, то контракт продовжується на новий термін (п. 6.2.1 Контракту).

На виконання вимог п. 6.2.1 Контракту 30 червня 2015 року ОСОБА_4, під особистий підпис, була повідомлена дирекцією Училища про припинення терміну дії контракту 31 серпня 2015 року, про те, що дирекція Училища не має наміру продовжувати з нею контракт та про майбутнє звільнення.

Наказом по Вищому професійному гірничому училищу м. Комсомольська від 25 серпня 2015 року №126/к ОСОБА_4 звільнено з посади викладача з 31 серпня 2015 року у зв'язку із закінченням терміну дії контракту згідно із пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

З даним наказом позивач ознайомлена 27 серпня 2015 року, що підтверджується її особистим підписом. У день звільнення вона отримала трудову книжку та остаточний розрахунок.

Вказані обставини підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Переглядаючи судові рішення в касаційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що термін дії контракту закінчився 31 серпня 2015 року. Вказаний трудовий контракт продовжений або укладений на новий строк за згодою сторін не був, тому позивач була звільнена з роботи згідно із пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України на законних підставах, при цьому дотримано процедуру звільнення, передбачену законом та контрактом.

Отже, відсутні підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення її на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги про те, що укладення контракту 1 вересня 2014 року з позивачем суперечило вимогам закону, є необґрунтованими.

Контракт від 1 вересня 2014 року укладено відповідно до вимог закону, його умови не погіршують становище працівника. Підпис ОСОБА_4 на цьому та попередніх контрактах свідчить про добровільність її волевиявлення на укладення трудового договору у формі контракту.

Відповідно до положень статті 54 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, у тому числі за контрактом.

Викладачі всіх спеціальностей є посадою педагогічного працівника відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963.

Отже, вирішуючи спір, суди обґрунтовано застосували норми статті 54 Закону України «Про освіту» та правильно вважали, що ОСОБА_4 як викладач математики та інформатики може бути прийнята на роботу шляхом укладення контракту.

Доводи касаційної скарги про те, що фактично трудовий договір між сторонами укладено на невизначений строк, оскільки в наказі про прийняття її на роботу від 31 серпня 1998 року не зазначено про строк трудового договору, є необґрунтованими.

Відповідно до положень пункту 9 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (наймі) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» (далі - Положення), контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найняття) працівника на роботу з дня, встановлено у контракті за угодою сторін.

З матеріалів справи вбачається, що зазначені вище первинний контракт з працівником та наказ № 78-к датовані однією датою (31 серпня 1998 року), що в контексті пункту 9 Положення, дає суду підстави дійти висновку, що цей наказ є похідним від контракту, тому відсутність у його тексті посилання про строковий характер трудового договору, для вирішення цього спору значення не має.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається позивач у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення місцевого та апеляційного судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта