РІШЕННЯ

Іменем України

12.11.2018 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря - Максимович М.М.

прокурора - Кадик О.Б.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, ГУ НП у Львівській області, Прокуратури Львівської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, в обґрунтування позову посилався на те, що 25.01.2000 р. слідчим УБОЗ ГУМВСУ у Львівській області щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.222, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України. Вказану справу скеровано до суду. Нагляд за досудовим слідством та забезпечення державного обвинувачення в суді по даній кримінальній справі здійснювала прокуратура Львівської області.

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005 р. позивача визнано невинуватим у інкримінованих йому злочинах та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Вказана справа переглядалася судами апеляційної та касаційної інстанції, остаточно виправдальний вирок щодо нього набрав законної сили 01.04.2008р.

З огляду на це позивач наголошував, що безпідставно та неправомірно зазнавав обмежень своїх прав та свобод у період з 25.01.2000р. до 01.04.2008р. - 8 років, 2 місяці і 5днів, через незаконне порушення відносно нього кримінальної справи. Внаслідок цих незаконних дій органів досудового слідства і прокуратури йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду. Із врахування уточнень просив стягнути з Державного бюджету України в його користь 364 854 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

В судовому засідання позивач свої позовні вимоги підтримав дав пояснення аналогічні змісту позову, крім того пояснив, що 30.05.2000р. постановою слідчого в межах вищевказаної кримінальної справи було накладено арешт на майно ТзОВ «Агрокооп», керівником та засновником якого на той час був він, через накладення арешту та застосування органом досудового слідства інших обмежень у здійснення підприємницької діяльності ТзОВ «Агрокооп» комерційна діяльність підприємства була фактично повністю зупинена, підприємство було визнано банкрутом, а його майно примусово реалізовано. Таким чином через незаконне порушення відносно нього кримінальної справи він фактично втратив засоби до існування, більше 8 років був позбавлений свого звичного соціального, ділового, родинного оточення, змушений був увесь час приділяти захисту від безпідставного звинувачення. Перебування під слідством і судом протягом тривалого часу негативно вплинуло на стан його здоровя, на сімейно родинні стосунки - його сімя розпалась, була знищена його політична карєра, так як на той час він балотувався у ОСОБА_3 України, не міг вести активне громадське життя, втратив звязок з друзями, жив на тимчасові заробітки. Просить позов задоволити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України проти позову заперечила з мотивів недоведеності факту завдання моральної шкоди та відсутності обґрунтованого розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди на користь позивача, а т тому просила в позові відмовити.

Представник відповідача - прокуратури Львівської області в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів відсутності вини даної установи, зазначив, що період часу перебування кримінальної справи в суді з 2000 до 2008 років не може розцінюватися, як такий, що тривав з вини прокуратури Львівської області, зокрема в період часу з 23.05.2006 до 01.04.2008р., вказував, що прокуратура Львівської області може відповідати лише за період часу тривання досудового слідства, а не часу судового розгляду кримінальної справи, вказував на відсутність обґрунтованого розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди на користь позивача, просив у позові відмовити.

Представник відповідача ГУ НП у Львівській області в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів Державної казначейської служби України та прокуратури Львівської області, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, - суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 25.01.2000р. слідчим СПП «ОЗ» СУ УМВСУ у Львівській області ОСОБА_4 порушено кримінальну справу відносно посадових осіб ТзОВ «Агрокооп» за фактом шахрайства з фінансовими ресурсами, за ознаками злочину, передбаченого ст.148-5 ч.2 КК України, а 12.06.2000р. справу порушено безпосередньо щодо позивача, як директора ТзОВ «Агрокооп».

23.06.2000р. в межах вказаної кримінальної справи позивачу предявлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст. 148-5 ч.2,172 ч.2 ,165 ч.2 КК України.

Згідно постанови Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2000р. позивача віддано до суду за обвинуваченням у скоєнні злочину за ст. 148-5 ч.2,172 ч.2 ,165 ч.2 КК України.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 14.03.2002р. кримінальну справу надіслано прокурору Львівської області для проведення додаткового розслідування.

Відповідно до постанови слідчого від 30.03.2004р. дії позивача перекваліфіковано за ст.ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України в ред.2001р..

Постановою від 29.09.2004р. кримінальна справа прийнята до провадження Франківського районного суду м. Львова та згідно вироку Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005р. позивача визнано невинуватим за предявленим йому обвинуваченням за ст.ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Прокуратурою Львівської області 29.12.2005р. на вказаний вирок суду подано апеляцію, яка ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.05.2006р. залишена без задоволення, а вирок - без змін.

26.06.06р. прокуратурою Львівської області подано касаційне подання.

Згідно ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 2.10.2007р. касаційне подання задоволено частково та скасовано ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 23.05.06р.,а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Як вбачається з ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 01.04.2008р. вирок Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005р. залишено без змін, а апеляцію заступника прокурора Львівської області без задоволення.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях,яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї, членів її сімї чи близьких родичів.

Відповідно до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Згідно ст.3 вказаного Закону, у наведених випадках відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи,які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно,(в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності); конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами,які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином,у звязку з наданням йому юридичної допомоги; 5)моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п.1,3,4,5 проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Розмір сум, які передбачені п.1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи, за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Статтею 13 вказаного Закону визначається, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Пунктом 9 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 судам розяснено, що у випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром зарплати, суд має виходити з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2018рік» станом на листопад 2018 року встановлено розмір мінімальної заробітної плати - 3 723 грн., від так саме ця сума підлягає до обрахунку, в якості базового розміру мінімальної заробітної плати, а загальний обрахунок розміру відшкодування моральної шкоди у цьому випадку є кратним загальному періоду тривання досудового слідства та усього періоду часу судового розгляду кримінальної справи щодо позивача.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач незаконно перебував під досудовим слідством та судом з 25.01.2000р. (часу порушення кримінальної справи) до 01.04.2008р. (часу набрання виправдальним вироком щодо позивача законної сили), що становить 8 років 2 місяці та 5днів.

Суд не вважає за обґрунтоване вилучення із обрахування загального часу тривання досудового слідства періоди зупинення такого з мотивів розшуку обвинуваченого, оскільки в матеріалах справи не надано представниками відповідачів обєктивних доказів ухилення позивача від участі у слідчих діях, неприбуття до слідчого за достовірно врученими йому повістками, отже надає віри показам позивача щодо штучного характеру процесуальних дій з приводу зупинення досудового розслідування і зазначає, що проведення таких дій (зупинення досудового розслідування) знаходилося поза волею та контролем позивача, а з врахуванням визнаного вироком суду протиправного характеру ведення досудового розслідування в цілому, такі обставини не можуть покладатися в обґрунтування зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки розслідування у ці періоди фактично не припинялося, а призупинялося і ці поняття не є тотожними.

Крім того суд зважує на те, що судовий розгляд кримінальної справи щодо позивача був зумовлений самим фактом притягнення такого до кримінальної відповідальності органом досудового слідства за погодженням із прокуратурою Львівської області. Тривалий час судового розгляду кримінальної справи також був зумовлений необхідністю повно та всебічно оцінити обставини справи, зокрема в період з 14.03.2002 р. до 29.09.2004 р. справа повторно перебувала в органах досудового розслідування, а також необхідністю перегляду вироку за апеляційними та касаційними скаргами, які подавалися прокуратурою Львівської області.

Від так з вини органу досудового розслідування, який визнав злочином дії позивача, які обєктивно не містили складу інкримінованих йому правопорушень, що порушувало приписи ст. 7 КК України, ст. 6 КПК України (у редакціях чинних на час порушення даної кримінальної справи), а також безпосередньо з вини прокуратури Львівської області, яка всупереч покладеним на неї обовязкам здійснювати нагляд за дотримання законності органами досудового розслідування, запобігати випадкам безпідставного та необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності громадян ст. 100 КПК України, ст.ст. 1, 4, 6, 29 Закону України «Про прокуратуру», в редакції закону № 1789-XII, прийняла рішення про затвердження обвинувачення щодо позивача, скерування вказаної кримінальної справи до суду і протягом 2000-2008 років послідовно підтримувала державне обвинувачення у вказаній справі, при цьому наполягала на винуватості позивача у скоєнні злочинів, отже саме прокуратура Львівської області своїми неправомірними діями у формі скерування до суду справи за обєктивної відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, а також безпідставного оскарження законних та обґрунтованих судових рішень у цій справі спричинилася до значного затягування часу судового розгляду вказаної кримінальної справи та поглиблення страждань позивача.

Таким чином саме прокуратура Львівської області неналежно виконуючи безпосередньо покладені на неї обовязки, головним з яких є всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і захист від неправомірних посягань гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина, спричинилася до поглиблення моральних страждань позивача, який сподіваючись на обєктивну оцінку обставин своєї справи з боку органу на який Законом покладено обовязок нагляду за додержанням законів органами досудового розслідування, зазнав лише додаткових поневірянь через відсутність обєктивної та критичної оцінки дій органу досудового розслідування з боку наглядового органу прокуратури Львівської області.

Отже вина органів досудового слідства та прокуратури у заподіянні позивачу моральної шкоди через незаконні дії у формі неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності, скерування справи за необґрунтованими звинуваченнями до суду та небажання визнати неправомірність своїх дій уже на стадії судового розгляду, наслідком чого став довготривалий період обмеження його прав та особистих свобод гарантованих ст.ст. 28, 29, 32, 42 Конституції України права на повагу до гідності, невтручання у особисте та сімейне життя, свободи пересування, вільного вибору місця проживання, недоторканості особи, свободи економічних прав, в тому числі права на вільну підприємницьку діяльність є доведеною належними та допустимими доказами.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи характеру немайнових втрат, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд наголошує, що такий тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи щодо позивача (8 років 2 місяці 5днів) становить більше 10% загальної тривалості життя позивача і близько 20% тривалості життя позивача від часу його повноліття, отже 1/5 частину свого продуктивного життя позивач був змушений присвятити захисту від безпідставних та незаконних звинувачень і ця втрата життєвого часу є фактично невиправною, а тому сама ця довготривала життєва фрустрація обєктивно свідчить про глибокі душевні страждання позивача. Також і твердження позивача про розпад сімї, погіршення стану здоровя, руйнування соціальних звязків свідчать про перенесені душевні страждання, які перебувають у безпосередньому причиновому звязку з діями відповідачів, не були спростовані відповідачами протягом часу судового розгляду.

В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до вимог п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволенні уточнених позовних вимог та стягнути із державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 364 854(триста шістдесят чотири тисячі вісімсот пятдесят чотири ) грн., виходячи із розрахунку 98 місяців х 3723 грн./місяць = 364 854 грн..

Керуючись ст.ст.4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Стягнути із державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 364 854(триста шістдесят чотири тисячі вісімсот пятдесят чотири ) грн..

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Франківський районний суд м.Львова.

Дата складення повного судового рішення -22.11.2018 року.

Суддя: Мартинишин М.О.