Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 477/281/15-ц

провадження № 61-1127 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Мартиченко Ольга Ігорівна, Сафір Федір Олегович, Дорофєєв Костянтин Вікторович, Білоус Андрій Володимирович, РемешевськийЄвген Анатолійович,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 листопада 2015 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 02 жовтня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 000 грн зі сплатою 30 % річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 квітня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 16 849 грн 95 коп., з яких: заборгованості за кредитним договором становить 14 756 грн 47 коп., заборгованість за відсотками - 814 грн 91 коп., штраф фіксований - 500 грн, штраф відсотковий - 778 грн 57 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року у складі судді Семенової Л. М. (справа № 2-856/11) з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 071 грн 38 коп. (а. с. 12).

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року у складі судді Козаченка Р. В. (справа № 2-1064/11) з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 071 грн 38 коп. (а. с. 121, 122).

Згідно з відповіддю органу державної виконавчої служби рішення у цивільній справі № 2-856/11 не виконувалося, а рішення у справі № 2-1064/11 виконано у червні 2015 року (а. с. 86-88), тому за період з 17 жовтня 2011 року по 31 грудня 2014 року банком були нараховані проценти за користування кредитними коштами у розмірі 12 136 грн 03 коп. та комісія у розмірі 3 330 грн 56 коп., а всього - 15 466 грн 56 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь заборгованість у розмірі 15 466 грн 56 коп. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2015 року у складі судді Козаченка Р. В. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року кредитна заборгованість з ОСОБА_6 стягнута, тобто договірні правовідносини між сторонами припинились. Крім того, нарахування процентів за користування кредитом та комісії після закінчення строку дії кредитного договору законом не передбачено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 листопада 2015 року рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2015 року в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 12 136 грн 03 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки заборгованість за кредитним договором стягнута за рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», була зарахована на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» лише у червні 2015 року, то у банку є право на отримання від позичальника процентів, нарахованих за користування кредитними коштами.

14 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що, підписуючи заявку та отримуючи кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, позичальник не був ознайомлений з умовами кредитного договору. Крім того, нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору законом не передбачено.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 02 жовтня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 000 грн зі сплатою 30 % річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 18-24).

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 квітня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 16 849 грн 95 коп., з яких: заборгованості за кредитним договором становить 14 756 грн 47 коп., заборгованість за відсотками - 814 грн 91 коп., штраф фіксований - 500 грн, штраф відсотковий - 778 грн 57 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року у складі судді Семенової Л. М. (справа № 2-856/11) з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 071 грн 38 коп. (а. с. 12).

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року у складі судді Козаченка Р. В. (справа № 2-1064/11) з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 071 грн 38 коп. (а. с. 121, 122).

Судами також встановлено, що у Жовтневому районному суді Миколаївської області була проведена перевірка розглянутих справ Жовтневим районним судом Миколаївської області, під час якої було встановлено, що в 2011 році судом було розглянуто та вирішено дві цивільні справи за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення кредитного боргу за кредитним договором № б/н від 02 жовтня 2008 року.

Згідно з відповіддю органу державної виконавчої служби рішення у цивільній справі (№ 2-856/11) не виконувалося, а рішення у справі (№ 2-1064/11) виконано у червні 2015 року (а. с. 86-88).

Оскільки рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року виконано боржником лише у червні 2015 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на липень 2015 року були нараховані проценти за користування кредитними коштами у розмірі 12 136 грн 03 коп та комісія у розмірі 3 330 грн 56 коп., а всього 15 466 грн 56 коп. (а. с. 13-17, 43-44, 96).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 21 вересня 2016 року у справі № 6-2631цс15.

Посилання в касаційній скарзі на неукладення ОСОБА_6 кредитного договору, неознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг та умовами кредитування є безпідставними з огляду на те, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Безпідставною є також вимога касаційної скарги про застосування строку позовної давності.

Позовна давність відповідно до статті 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому ОСОБА_6 із заявою до суду про застосування строку позовної давності не звертався.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що кошти за кредитним договором № б/н, укладеним 02 жовтня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_6, у належному розмірі позичальником були повернуті на виконання рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2011 року лише у червні 2015 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 цього кодексу встановлено, що для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що оскільки заборгованість за кредитним договором з використанням платіжної картки була зарахована на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» лише у червні 2015 року, то у банку виникло право на отримання від позичальника процентів, нарахованих за користування кредитними коштами.

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлено згідно з вимогами процесуального закону, та узгоджуються із нормами матеріального права, які судом правильно застосовано.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2016 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 листопада 2015 року, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 листопада 2015 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, частиною третьою статті 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 листопада 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф.Хопта

Ю. В. Черняк