Провадження 2/712/1022/18
Справа № 712/2023/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.
при секретарі ТІТОВА О.І.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення та примусове вселення,
Позивач звернувся з позовом до відповідача про примусове виселення та примусове вселення, посилаючись на те, що він є власником квартири № АДРЕСА_1. Право власності було набуте в порядку спадкування на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі 20 серпня 2007 року за № 4-1137. В 2007 році право власності на дану квартиру було змінено за договором дарування, власником квартири став його син ОСОБА_3.
За рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2017 року договір дарування було визнано недійсним, в державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності були внесені відповідні зміни. Згідно рішення суду державним реєстратором 08 грудня 2017 року було скасовано право власності за ОСОБА_3.
Таким чином, позивач на даний час є повноправним власником квартири № АДРЕСА_2. Проте вільно користуватися належним йому майном не має можливості, оскільки в його квартирі проживає відповідач ОСОБА_4, яку пустив на тимчасове проживання син позивача, з родиною. Відповідач в даному житловому приміщенні не зареєстрована, з її слів вона проживає в квартирі на підставі договору оренди нерухомого майна, який було укладено між нею та ОСОБА_3.
Згідно договору оренди відповідач здійснювала оплату за користування нерухомим майном сину позивача в розмірі 1 500 грн. щомісячно, проте з грудня 2017 року припинила дану сплату. Тому просить стягнути на його користь 4 500 грн. за користування його майном. Крім того, відповідач, проживаючи в квартирі, не здійснювала сплату за комунальні послуги, загальна сума заборгованості яких становить 10 359 грн. 64 коп.
В добровільному порядку відповідач виселитися з квартири та віддати ключі від неї відмовилася, посилаючись на скрутне фінансове становище. У звязку з цим просить усунути перешкоди в користуванні квартирою № 27 в будинку № 106 по вул. Смілянській в м. Черкаси шляхом виселення ОСОБА_4 з родиною без надання іншого житла; вселити його до квартири, дати доступ до квартири та ключі від неї; стягнути з відповідача на його користь 4 500 грн. за користування нерухомим майном за грудень 2017 року та січень-лютий 2018 року; стягнути з відповідача 11 027 грн. 39 коп. в рахунок боргу за використані та неоплачені комунальні послуги.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, хоча про час, місце розгляду справи повідомлялася належним чином.
Зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.
Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 серпня 2007 року, є власником квартири № АДРЕСА_3.
20 серпня 2009 року право власності на дану квартиру було змінено за договором дарування, власником квартири став син позивача ОСОБА_3.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси 22 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, позовні вимоги задоволені, визнано договір дарування від 20 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, згідно якого останній отримав в дар квартиру № АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (реєстр № 2305).

На підставі даного рішення державним реєстратором 08 грудня 2017 року право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру було скасовано, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 грудня 2017 року.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 19 лютого 2018 року вбачається, що на даний час власником квартири № АДРЕСА_3 є позивач ОСОБА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом вказаних норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначений висновок був зроблений Верховним судом України 30.11.2016 по справі № 6-709цс16.

Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.3 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідач, дійсно, проживає у квартирі позивача без реєстрації, що підтверджується поясненнями відповідача наданими працівникам відділу поліції та висновком про результати розгляду звернення ОСОБА_1 від 12 лютого 2018 року. З наданих документів вбачається, що ОСОБА_4 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з дозволу сина позивача ОСОБА_3.

Оскільки проживання відповідача порушує права власника, суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення, передачі ключів ОСОБА_1 та вселення останнього до квартири № АДРЕСА_2 є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Однак, суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог щодо виселення родини відповідача, у зв'язку із відсутністю таких підстав, оскільки жодного доказу на підтвердження факту проживання інших осіб, окрім ОСОБА_4 в квартирі № АДРЕСА_2 матеріали справи не містять.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 4 500 грн. за користування нерухомим майном, суд вважає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки позивачем та його представником не надано підтверджуючих відомостей про те, що відповідач, дійсно, здійснювала оплату за користування нерухомим майном на підставі договору оренди сину позивача в розмірі 1 500 грн. щомісячно.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за використані та неоплачені комунальні послуги, то вона також задоволенню не підлягає, оскільки з наданих установами надавачів комунальних послуг довідок не можливо визначити період, за який виникла така заборгованість, та чи стосується такий період саме проживання відповідача в цій квартирі.

Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме: усунення перешкод в користуванні квартирою № 27 в будинку № 106 по вул. Смілянській в м. Черкаси шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та передачею ключів від квартири ОСОБА_1; вселити позивача до квартири № АДРЕСА_2; в решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. ст.ст.12,13,259,263-265,268, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 9, 150 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні квартирою № 27 в будинку № 106 по вул.. Смілянській в м. Черкаси шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення та передачею ключів від квартири ОСОБА_1.

Вселити ОСОБА_1 до квартири № АДРЕСА_2.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 до Спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

ГОЛОВУЮЧИЙ: