АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/2500/17 22-ц/774/675/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/2500/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 листопада 2017 року, яке ухвалено суддею Дудіковим А.І. о 12 годині 51 хвилина у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який обґрунтовує тим, що йому та ОСОБА_3 на праві приватної власності належить по 1/2 частині домоволодіння 47 по вул. Яворницького в м. Кривому Розі. В зазначеному домоволодіння він зареєстрував, як члена родини ОСОБА_2, однак останній з вересня 2015 року у домоволодінні не проживає.

З огляду на викладене, просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 листопада 2017 рокупозов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - в будинку №47 по вул. Яворницького в м. Кривому Розі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що у спірне домоволодіння його зареєструвала мати ОСОБА_3, якій на праві власності належить 1/2 частина будинку №47 по вул. Яворницького в м. Кривому Розі, у грудні 2010 року. Шлюб між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 був розірваний 11.02.2009 року, тобто до реєстрації відповідача у будинку, однак ОСОБА_1 перешкоджає йому користуватися цим будинком. Крім того, зазначає, що на теперішній час його мати ОСОБА_3 померла та він, як спадкоємець першої черги за законом, у встановленому законом порядку прийняв спадщину.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користуватися домоволодіння №47 по вулиці Яворницького в місті Кривому Розі, суд першої інстанції керувався ст. 405 ЦК України й виходив з того, що відповідач, який був вселений у будинок, як член сімї власника, більше року не проживає у ньому без поважних причин.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Згідно ст. 3 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст. 11 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, та ст. 15 ЦК України слідує, що цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені атами цивільного законодавства. Кожна особа має право на цивільний захист.

Захист же цивільних справ це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема: звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, частина 4 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/2 частці домоволодіння №47 по вулиці Яворницького в місті Кривому Розі на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння з земельною ділянкою від 02 жовтня 2007 року (а.с.4,5).

11 лютого 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 51).

09 грудня 2010 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6, 13).

Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 (а.с. 53).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 був вселений у спірне домоволодіння, як член сімї ОСОБА_3, якій на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина домоволодіння №47 по вулиці Яворницького в місті Кривому Розі, вже після припинення шлюбу позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3, у звязку з чим колегія суддів не може погодитись із доводами позивача про те, що саме він вселив відповідача ОСОБА_2 у спірне домоволодіння, як члена своєї сімї.

Отже, відповідач був вселений у частину домоволодіння №47 по вулиці Яворницького в місті Кривому Розі, яка належить його матері, а тому позивач ОСОБА_1 не є особою, яка має право на звернення до суду з даним позовом.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги й те, що 11 серпня 2017 року ОСОБА_3 померла (а.с. 52) та відповідач ОСОБА_2, як спадкоємець першої черги, у встановленому Законом порядку прийняв спадщину (а.с. 71)..

Згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким, згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є день смерті особи.

Отже, з 11 серпня 2017 року відповідачу ОСОБА_2, на рівні з іншими спадкоємця а.с. 71) належить 1/2 частина домоволодіння №47 по вулиці Яворницького в місті Кривому Розі, яка входить до спадкового майна після смерті його матері.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" ооскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що він не може бути позбавлений права користуватися спірним домоволодінням, як особа, яка є його співвласником.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у звязку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 листопада 2017 рокускасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: