Провадження №2/748/63/18
Єдиний унікальний № 748/2825/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2018 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючого - судді Меженнікової С.П.,

при секретарі Медвідь А.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) з вимогою про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири №1 у житловому будинку №11, який розташований по вулиці Південна в с.Павлівка Чернігівського району Чернігівської області. На даний час відповідач зареєстрована за вказаною адресою, проте не проживає більше одного року, комунальні послуги не сплачує, особисті речі відсутні, добровільно знятися з реєстрації не бажає.

У відзиві відповідач виклала свої заперечення проти позову, зазначивши, що після її вселення у спірну квартиру на підставі рішення суду від 15.09.2014, позивач та його дружина ОСОБА_4 створювали їй нестерпні умови проживання у спірній квартирі, а тому вона вимушена була виїхати зі спірної квартири. Вважає безпідстваним посилання позивача на положення ст.405 ЦК України, оскільки вона з 07.03.2013 не є членом сім"ї позивача. Також вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ч.4 ст.156 ЖК УРСР ( а.с.100).

У відповіді на відзив позивач щодо наведених відповідачем у відзиві зепечерень зазначив, що ні він, ні його дружина ОСОБА_4 не перешкоджали відповідачу у доступі до спірної квартири та у проживанні в ній. Відповідачка мала ключі від вхідних дверей і мала вільний доступ до квартири, але три роки тому, вона добровільно виїхала зі спірної квартири, вивезла усе належне їй майно, меблі, особисті речі і з того часу в спірній квартирі не проживає. Твердження відповідачки, що їй перешкоджали проживати він та його дружина вважає безпідставними та не доведеними. Із відповідними заявами до суду та до правоохоронних органів щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачка в період з 01.01.2015 і по тепер не зверталася, про що свідчать відповіді на його запит. Крім того, його дружина ОСОБА_4 не могла чинити перешкоди відповідачці у проживанні та користуванні житлом так як з 01.10.2015 у спірній квартирі не проживає, про що свідчить довідка органу місцевого самоврядування. До того ж відповідачка має нову сім»ю, інше постійне місце проживання провул. Гаєвой,22 у м. Чернігові, та на праві власності має ? частину жилого будинку по вул. Шевченка,64 в с. Наумівка Корюківського району Чернігівської області, де може зареєструватися ( а.с.116-146).

Ухвалою суду від 12 січня 2018 року було постановлено проводити розгляд справи за правилами Цивільно процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року (далі ЦПК).

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, які зазначені у відзиві на позов. Додатково відповідачка пояснила, що на підставі рішення суду вона вселилася у спірну квартиру у лютому 2015 року, прожила в ній місяць чи півтора, після чого вимушена була виїхати так як позивачем та його дружиною були створені неможливі умови для проживання, були погрозі з їх сторони. З того часу і по цей час вона в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. Проте, що дружина позивача у спірній квартирі не проживає з жовтня 2015 року їй стало відомо тільки при розгляді даної справи. Просили в задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що в період з 2016 по 2017 рік він часто бував у позивача вдома, ні відповідачки, ні її речей у спірній квартирі він не бачив. Позивач проживав один.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що позивач у спірній квартирі проживає один, відповідачку у спірній квартирі не бачив років 2-3.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що позивач у спірній квартирі проживає один. Після їх розлучення відповідачку у спірній квартирі не бачив.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що позивач є її братом. Відповідачка не проживає у спірній квартирі з березня 2013 року, особистих її речей в спірній квартирі вона не бачила. Зі слів брата їй відомо, що відповідачка після вселення у квартиру брата прожила місяць, а потім добровільно виїхала.

Вислухавши сторони, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, колишнє подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності від 30 жовтня 1996 року, договором дарування від 04 лютого 2003 року, довідкою КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» від 14 листопада 2017 року (а.с.5,6,29).

Відповідач ОСОБА_2, зареєстрована за адресою: вулиця Південна, б. 11 кв.1 у с. Павлівка Чернігівського району Чернігівської області, що підтверджується довідкою Трисвятськослобідської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про склад сім»ї від 16 березня 2018 року (а.с.148).

Відповідно до паспортних даних сторін, судом встановлено, що вони зареєстровані у спірній квартирі з 12.12.2006, шлюб між ними розірвано на підставі рішення суду від 07.03.2013. Отже, відповідачка почала користуватися спірним житлом як член сім»ї власника. Будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.

В лютому 2015 року відповідачка на підставі рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15.09.2014, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01.12.2014, була вселена у квартиру №1 житлового будинку, розташованого по вул. Південна,11 у с. Павлівка. Про виконання даного рішення свідчить постанова державного виконавця від 16.02.2015 року про закінчення виконавчого провадження (а.с.64-67, 101-102).

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка, після її вселення у спірне житло, не проживає в ньому більше року, що підтверджується довідками Трисвятськослобідської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 28 вересня 2016 року, 29 грудня 2016 року, 26 липня 2017 року, 25 жовтня 2017 року, 26 травня 2017 року, Актами про не проживання за місцем реєстрації від 21 вересня 2016 року, 23 грудня 2016 року, 18 травня 2017 року, 12 вересня 2017 року (а.с.73-81). Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації більше одного року підтвердили в судовому засіданні і свідки ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Крім того, факт не проживання більше одного року після вселення та відсутність особистих речей у спірній квартирі не заперечується і відповідачкою.

26 березня 2015 року ОСОБА_2 вивезла зі спірного житла майно, яке вважала спільно нажитим з позивачем в період шлюбу, що підтверджується копіями заяв позивача від 27.03.2015 з якими він звертався з цього приводу до правоохоронних органів та відповіддю на його звернення від 27.04.2015 ( а.с.60-62). Зазначені докази свідчать, що відповідачка мала вільний доступ до спірного житла і добровільно його покинула та вивезла свої речі.

Відповідачка вказувала, що позивач разом із дружиною ОСОБА_4 створювали їй умови, які перешкоджали проживати у спірному житлі. Згідно довідки виконавчого комітету Трисвятськослобідської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 16.03.2018, дружина позивача ОСОБА_4 проживала у спірній квартирі до 01.10.2015, потім вибула (а.с.221). Які обставини перешкоджали відповідачці проживати у спірному житлі після 01.10.2015, нею наведені не були. Посилання відповідачки на те, що їй не відомо було про виїзд дружини позивача до іншого місця проживання свідчить лише, що її не цікавило спірне житло.

Згідно наданих позивачем на його запит відповідей, відповідачка, в період з 01.01.2015 по тепер до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовними заявами про усунення перешкод в користуванні спірним майном не зверталася ( а.с.115,196-197).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку більше одного року.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Обставин, які б свідчили, що позивач та його дружина ОСОБА_4 перешкоджали або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні спірним житлом, та що з цього питання відповідачка зверталася до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено.

Відповідачем в судове засідання не надано доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку з квітня 2015 року.При цьому, тривала відсутність відповідачки свідчить про те, що вона має інше місце проживання.

Представник відповідача вказував на безпідставність застосування до спірних правовідносин положення статей 405 ЦК України, так як вони стосуються членів сім»ї власника, а відповідачка не є членом сім»ї позивача.

Суд не може погодитися з такими доводами представника відповідача виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1,4 ст.156 ЖК України дружина як член сім'ї власника - житлового будинку, користується жилим приміщенням нарівні із власником і припинення сімейних відносин з власником не позбавляє її права користування цим приміщенням.

Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім'ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом.

Таким чином, виходячи з даних норм, член сім'ї власника житла, у тому числі, колишній, втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності у ньому без поважних причин понад один рік.

Враховуючи, що відповідачка добровільно змінила своє місце проживання, за вказаною адресою не проживає більше року, поважність причин відсутності відповідачки у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, збереження реєстрації за відповідачем перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, а отже відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263-265, 280-283 Цивільно процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.04.2018 року.

Суддя: С.П. Меженнікова