Житомирський апеляційний суд
Справа №2-1101/12 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 47 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №2-1101/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", про усунення перешкод у користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Житомирська міська рада, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод та зобов'язання вчинення певних дій

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2015 року, ухвалене головуючим суддею Полонцем С. М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду із названим позовом та після його уточнення просила зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати встановлений цегляний паркан на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності та привести земельну ділянку у придатний для використання стан, а також повернути їй самовільно зайняту частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0011 га (11 кв.м.), яка належить позивачу на праві власності відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.06.2007.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона та відповідач є власниками та землекористувачами суміжних земельних ділянок. Позивачем розпочато будівництво житлового будинку на власній земельній ділянці, а відповідач встановила цегляний паркан внаслідок чого самовільно зайняла частину земельної ділянки позивача, чим порушила права позивача як власника землі.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому після уточнення просила усунути порушення прав землекористувача та землевласника шляхом знесення підвального (цокольного) поверху незакінченого будівництвом житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, по межі із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 та із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_3 по АДРЕСА_3 на площі шириною 1 метр від межі вказаного суміжного землекористування та довжиною усієї стіни житлового будинку відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №202/10-2015 від 26.10.2015, проведеної експертом Свістуновим І.С., за рахунок ОСОБА_2 або за рахунок ОСОБА_3 з подальшим відшкодуванням витрат на його знесення з ОСОБА_2; відновлення стану орендованої ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 в м.Житомирі шляхом знесення самочинно збудованого на ній підвального (цокольного) поверху незакінченого будівництвом житлового будинку площею 2,00 кв.м. (0,0002 га) та приватної земельної ділянки ОСОБА_3 з кадастровим номером НОМЕР_3 по АДРЕСА_3 шляхом знесення самочинно збудованого на ній підвального (цокольного) поверху незакінченого будівництвом житлового будинку площею 1,2 кв.м. (0,00012 га), по межі із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №202/10-2015 від 26.10.2015, проведеної експертом Свістуновим І.С., за рахунок ОСОБА_2 або за рахунок ОСОБА_3 з подальшим відшкодуванням витрат на його знесення з ОСОБА_2, вирішити питання відшкодування судових витрат.

Позов обґрунтувала тим, що вона є власником та орендарем земельної ділянки суміжної із земельною ділянкою ОСОБА_2, яка без погодження з нею та без будь-яких дозвільних документів самочинно побудувала цокольний поверх житлового будинку, який частково розташований на земельних ділянках ОСОБА_3, які не були відведені ОСОБА_2 для цієї мети.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року, у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Вказані судові рішення переглядались в касаційному порядку за касаційною скаргою ОСОБА_3 в частині вирішення її зустрічного позову. Постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення по суті цих позовних вимог.

Зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна межа суміжного землекористування між трьома земельними ділянками була встановлена між власниками житлових будинків у серпні 2005 року, а вказана будівля є самочинним будівництвом. Однак, в подальшому тексті судового рішення міститься висновок про неможливість задоволення її позову з посиланням на частину 7 ст. 376 ЦК України, що є помилковим, оскільки вказана норма права не регулює спірні правовідносини.

Також вважає, що є неправильним висновок суду про те, що обов'язковою умовою задоволення її позовних вимог є відмова ОСОБА_2 добровільно виконати припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівельної діяльності. Такі вимоги законом не передбачені, оскільки звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки повинно бути здійснено незалежно від наявності припису та його добровільного виконання або невиконання.

Сторони в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, тому суд вважає можливим справу розглянути у їх відсутності відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що в грудні 2005 року між власниками жилих будинків по АДРЕСА_3 укладена угода про порядок використання і розпорядження земельними ділянками.

Межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 погоджені із суміжними землекористувачами відповідно до протоколу погодження меж земельної ділянки від 17.08.2005.

На підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2007 ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0759 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 22.06.2007.

Земельна ділянка площею 0,0500 га по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_4, перебуває у власності ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 21.08.2007.

Земельна ділянка площею 0,0647 га по АДРЕСА_2 в м.Житомирі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_4:0021, перебуває у власності ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 01.10.2007.

Відповідно до договору оренди землі від 20.08.2009 земельна ділянка загальною площею 0,0064 га, кадастровий номер НОМЕР_2, по АДРЕСА_2 в м. Житомирі перебуває у користуванні ОСОБА_3 строком 25 років.

Рішенням Житомирської міської ради від 22.11.2007 ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проектно-кошторисної документації на будівництво одноквартирного житлового будинку та гаража на власній земельній ділянці по АДРЕСА_1.

30.07.2008 управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради видано архітектурно-планувальне завдання на проектування будівництва одноквартирного житлового будинку та гаража на власній земельній ділянці заявника на АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 6 розділу «Примітки» архітектурно-планувальне завдання не дає права розпочинати виконання будівельних робіт та освоєння земельної ділянки.

Згідно акту обстеження земельної ділянки від 05.11.2009, складеного Держземінспекцією у Житомирській області, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 самовільно зайняла земельну ділянку площею 70 кв. см. під розміщення частини фундаменту, яка перебуває у користуванні ОСОБА_3 відповідно до договору оренди землі.

Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради в листі від 01.03.2016 повідомило, що звернень від ОСОБА_2 щодо отримання дозвільних документів на виконання підготовчих та будівельних робіт до управління станом на 01.03.2016 не надходило.

Із листа Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради від 22.03.2016 вбачається, що проектна документація на об'єкт будівництва на АДРЕСА_1 в управлінні відсутня.

Відповідно до висновку №202/10-2015 судової земельно-технічної експертизи від 26.10.2015, підвальний (цокольний) поверх незакінченого будівництвом житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, частково розміщений на земельній ділянці, кадастровий номер НОМЕР_2, яка перебуває у користуванні ОСОБА_3, та на ділянці, кадастровий номер НОМЕР_3, яка перебуває у спільній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Площа, яку займає підвальний (цокольний) поверх житлового будинку, на ділянці: кадастровий номер НОМЕР_2, за адресою: АДРЕСА_1, становить 2,0 кв.м. (0,0002 га); кадастровий номер НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_3 становить 1,2 кв.м. (0,00012 га). Мінімальна відстань від зовнішнього контуру підвального (цокольного) поверху житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 до земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_5, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, становить 2,3 м.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надано доказів використання всіх, передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за самочинне будівництво, складення відносно неї відповідних приписів про усунення порушень вимог законодавства та їх невиконання, неможливості перебудови об'єкта відповідно до норм і правил, визначених державними правилами і санітарними нормами, а знесення самочинного будівництва є крайньою мірою.

Проте, із такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, мотивуючи наступним.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року, та які набули законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю з тих підстав, що незакінчений будівництвом житловий будинок є самочинним будівництвом, яке здійснено на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети. З огляду на приписи ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не потребують доказування.

Згідно із частиною третьою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Одночасно згідно частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з'ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16 і на нього послався суд касаційної інстанції, скасовуючи попередні судові рішення, а відтак має бути врахований при новому апеляційному розгляді.

Зважаючи на те, що незакінчений будівництвом житловий будинок є самочинним будівництвом, яке здійснено на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, власник земельної ділянки ОСОБА_3 відмовляється передати ОСОБА_2 частину земельної ділянки, на якій зведена дана будівля, та заперечує проти визнання права власності за ОСОБА_2 на неї, протягом семи років дана справа знаходиться на розгляді в судах різних інстанції і ОСОБА_2 не вживає жодних заходів щодо врегулювання спору, в тому числі і шляхом здійснення перебудови самочинно зведеної нею будівлі, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Враховуючи наведене, рішення суду в означеній частині підлягає скасуванню в порядку п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового - про задоволення позову ОСОБА_3

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7574 грн. 34 коп. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2усунути порушення прав землекористувача та землевласника ОСОБА_3 шляхом:

- знесення підвального (цокольного) поверху незакінченого будівництвом житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, по межі із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 та із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_3 по АДРЕСА_3 на площі шириною 1 метр від межі вказаного суміжного землекористування та довжиною усієї стіни житлового будинку відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №202/10-2015 від 26.10.2015, проведеної експертом Свістуновим І.С., за рахунок ОСОБА_2 або за рахунок ОСОБА_3 з подальшим відшкодуванням витрат на його знесення з ОСОБА_2;

- відновлення стану орендованої ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_2, шляхом знесення самочинно збудованого на ній підвального (цокольного) поверху незакінченого будівництвом житлового будинку площею 2,00 кв. м. (0,0002 га) та приватної земельної ділянки ОСОБА_3 з кадастровим номером НОМЕР_3 по АДРЕСА_3 шляхом знесення самочинно збудованого на ній підвального (цокольного) поверху незакінченого будівництвом житлового будинку площею 1,2 кв.м. (0,00012 га), по межі із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №202/10-2015 від 26.10.2015, проведеної експертом Свістуновим І.С., за рахунок ОСОБА_2 або за рахунок ОСОБА_3 з подальшим відшкодуванням витрат на його знесення з ОСОБА_2

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7574 грн. 34 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений: 22 листопада 2018 року