Справа № 463/5225/16-ц
Провадження № 2/463/234/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Державного реєстратора ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесення змін в запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_5 10.11.2016р. звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_8, малолітнього ОСОБА_9, від імені якого як законний представник діє його мати ОСОБА_10 про скасування запису у реєстрі прав власності на нерухоме майно від 06.04.2005р. про реєстрацію права власності ОСОБА_11 на 1/5 частку в будинку № 6 на вул. О. Теліги, у м. Львові (реєстраційний номер майна у реєстрі прав власності на нерухоме майно 2027410) на підставі договору міни від 28.02.2005р., нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим номером 1134.

В обґрунтування цих позовних вимог покликалась на те, що 24.12.2014р. стала власником приміщень кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку № 6 на вул. О. Теліги в м. Львові на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2014р., укладеного між нею та ОСОБА_11 Останньому вказане приміщення належало на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. До набрання цим рішенням законної сили, приміщення кімнати під літ. 1-1 належали ОСОБА_11 на підставі договору міни від 28.02.2005р. Натомість, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р., яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, договір міни від 28.02.2005р. визнано удаваним, внаслідок чого такий договір визнано договором купівлі-продажу. Одночасно, за ОСОБА_11 визнано право власності на кімнату пл. 18,4 кв.м., позначену на плані літ. 1-1 в будинку № 6 на вул. Теліги у м. Львові. Право власності за таким рішенням ОСОБА_11 зареєстрував 18.07.2013р., однак при реєстрації цього права не було скасовано запис від 06.04.2005р. про реєстрацію за ОСОБА_11 права власності на це ж майно на підставі договору міни. У відомостях з Державного реєстру речових прав на той час існувала інформація про окремий обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, який складався з приміщення кімнати літ. 1-1 загальною площею 18,4 кв.м. за адресою м. Львів, вул. О.Теліги, 6 у м. Львові, власником якого значиться позивач та одночасно, існувала інформація за реєстровим номером 2027410 про право власності ОСОБА_11 на 1/5 частки будинку, яка по суті, складається з тієї ж кімнати літ.1-1. Після смерті ОСОБА_11 його спадкоємці вправі були отримати свідоцтво про право на спадщину, до складу якого входить згадана частка в будинку, яка по суті належить їй, у звязку з чим просила скасувати реєстрацію права власності на цю частку, здійснену 06.04.2005р.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Грицка Р.Р. від 11.11.2016р. відкрито провадження у згаданій справі та призначено до судового розгляду.

До початку розгляду справи по суті, 06.12.2016р., в порядку ст. 31 ЦПК України в редакції, яка діяла до 15.12.2017р., позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, доповнивши позовну заяву вимогою про внесення змін у запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101 будинок площею 51,2 кв.м. за адресою м. Львів, вул. О. Теліги, 6, замінивши в пункті «Обєкт нерухомого майна» слово «будинок» на словосполучення «приміщення коридору під літ. 1-2, приміщення кухні під літ. 1-3, приміщення кімнати під літ. 1-5, приміщення кімнати під літ. 1-6, приміщення коридору під літ. І, сходова клітка під літ. 1-4, підвальне службове приміщення під літ. І, підвальне службове приміщення під літ. ІІ», а в пункті «площа» словосполученням «житлова площа (кв.м.) 51.2» змінити на словосполучення «загальна площа (кв.м.) 85.9, житлова площа (кв.м.) 32.8».

У звязку з цим, як співвідповідача залучено ОСОБА_6

В обґрунтування цієї заяви покликалась на те, що 25.11.2016р. звернулась до державного реєстратора з заявою про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на 4/5 частки будинку № 6 на вул. О. Теліги в м. Львові, проведеної на підставі визнаного судом недійсним договору дарування від 02.06.1993р. На підставі рішення державного реєстратора від 01.12.2016р. до державного реєстру прав було внесено відомості про обєкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) будинок житловою площею 51,2 кв.м. за адресою Львівська обл., м. Львів, вул. О. Теліги, будинок 6. Одночасно, внесено запис про право власності № 17759065, про право власності ОСОБА_6 на 4/5 ідеальних частки будинку на підставі договору дарування від 02.06.1993р., який в подальшому скасовано. Однак, після скасування державним реєстратором запису про право власності ОСОБА_6 на 4/5 ідеальних частки будинку на підставі договору дарування від 02.06.1993р., який визнано судом недійсним в державному реєстрі залишився запис про обєкт нерухомого майна (реєстраційний номер 101) будинок житловою площею 51,2 кв.м. за адресою м. Львів, вул. О. Теліги, 6 у м. Львові, щодо якого відсутні відомості про право власності. У звязку з скасуванням цього запису її права поновлені лише частково, оскільки до складу нерухомого майна за реєстраційним номером 101 включено належне їй на праві власності приміщення кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. в будинку № 6 на вул. О. Теліги у м. Львові, яке одночасно, зареєстровано за нею на праві власності в Державному реєстрі прав як окремий обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2014р. У звязку з цим, для захисту своїх прав просила внести згадані вище зміни в запис за реєстраційним номером 101 про обєкт нерухомого майна, щодо якого відсутні відомості про право власності, внаслідок чого за своїм складом будинок буде приведений у відповідність до того нерухомого майна, яке залишилось від будинку № 6 на вул. О. Теліги після виділу з його складу приміщення кімнати під літ. 1-1 площею 18,4 кв.м., яка в кінцевому, набута нею у власність. В свою чергу, приміщення будинку, які просить зазначити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є саме тими приміщеннями, які визначені відповідно до договору дарування від 02.06.1993р., визнаного дійсним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. і які по факту були подаровані відповідачу ОСОБА_6 його батьком ОСОБА_13

Ухвалою суду від 13.12.2016р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, у звязку з чим розгляд справи відкладено на 27.01.2017р.

В подальшому, 04.01.2017р., в порядку ст. 31 ЦПК України в редакції, яка діяла до 15.12.2017р., позивач повторно подала заяву про збільшення позовних вимог та в кінцевому просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33195841 від 27.12.2016р. та внести зміни в запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101 будинок житловою площею 51,2 кв.м. адреса Львівська область, м. Львів, вул. Теліги О., будинок 6, замінивши в пункті «Обєкт нерухомого майна» слово «будинок» на словосполучення «приміщення 1-2 (коридор) 5,0 кв.м., 1-3 (кухня) 6,8 кв.м., 1-5 (кімната) 17,4 кв.м., 1-6 (кімната) 15,4 кв.м., 1-(коридор) 8,5 кв.м., 1-4 (сходова клітка) 1,8 кв.м., підвальні службові приміщення 19,2 кв.м. та 11,8 кв.м., обєкт житлової нерухомості: «Так», в пункті «площа» словосполучення «житлова площа (кв.м.) 51.2» замінити на словосполучення «загальна площа (кв.м.) 85.9, житлова площа (кв.м.) 32.8».

У звязку з цим, проведено заміну неналежних відповідачів ОСОБА_8, малолітнього ОСОБА_9, від імені якого як законний представник діє його мати ОСОБА_10 на належних ОСОБА_6 та державного реєстратора ОСОБА_7

В обґрунтування цієї заяви покликається на те, що після судового засідання 13.12.2016р. дізналась про те, що державним реєстратором через деякий час після вчинення реєстраційної дії по внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на 4/5 ідеальних частин будинку № 6 на вул. О. Теліги у м. Львові було погашено у Реєстрі прав власності відомості про обєкт нерухомого майна будинок № 6 на вул. О. Теліги у м. Львові, а отже, і запис від 06.05.2005р. про реєстрацію права власності ОСОБА_14 на 1/5 частки в цьому будинку, у звязку з чим відпав предмет спору за вимогою про скасування цього запису. Проте, 28.12.2016р. їй стало відомо, що державним реєстратором ОСОБА_7 за зверненням ОСОБА_6 27.12.2016р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33195841 про реєстрацію за ОСОБА_6В права власності на 4/5 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 104,3 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., що знаходиться за адресою Львівська обл., м. Львів, вул. О. Теліги, будинок 6 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101), а підставою виникнення права власності вказано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. Вказане рішення державного реєстратора вважає незаконним, оскільки за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.09.2004р. та ухвалою Верховного Суду України від 13.09.2005р. визнано недійсним договір дарування 4/5 частин житлового будинку № 6 з відповідною частиною господарських будівель по вул. Біломорська у м. Львові від 02.06.1993р., посвідчений в 4-тій Львівській державній нотаріальній конторі, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 та одночасно, визнано дійсним договір дарування від 02.06.1993р. приміщень: коридор пл. 5,0 кв.м. позначений літ. 1-2; кухня пл. 6,8 кв.м., позначена літ. 1-3; кімната пл. 17,4 кв.м., позначена літ. 1-5; кімната пл. 15,4 кв.м., позначена літ. 1-6; коридор пл. 8,5 кв.м.; сходова клітка пл. 1,8 кв.м., позначена літ. 1-4; , підвальні службові приміщення пл. 19,2 кв.м. та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частин будинку № 6 на вул. О. Теліги у м. Львові, який фактично укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 Приміщення, які становили 1/5 частин цього будинку, а саме кімнату пл. 18,4 кв.м., позначену літ. 1-1 та сараї «Б», «В», «Г» ухвалено вважати власністю ОСОБА_13 Внаслідок набрання цим рішенням законної сили, відбувся виділ в натурі із складу будинку частки розміром 4/5, яка складається із згаданих вище приміщень, подарованих ОСОБА_6 Факт виділення частки в натурі суд вважав встановленою, і такою, що не потребує доказування при розгляді позову ОСОБА_6 до ОСОБА_13, ОСОБА_11 про визнання недійсним договору міни, переведення прав та обовязків покупця за договором, зустрічним позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про визнання права власності на кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м., усунення перешкод в користуванні нею та вселення, рішення в якій ухвалено Личаківським районним судом м. Львова від 14.06.2006р. і яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.10.2006р. та ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12.11.2007р. як суду касаційної інстанції. Крім того, рішенням Апеляційного суду Львівської області відмовлено в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_11 про припинення права власності на 1/5 частки у будинковолодінні № 6 на вул. О. Теліги у м. Львові з тієї підстави, що сторони не є співвласники майна на праві спільної сумісної власності. Те саме встановлено ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016р., яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.08.2016р., і якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_6 про виправлення описки в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р., шляхом зазначення в такому про визнання за ОСОБА_11 права власності на 1/5 частки будинку.

Відтак вважає, що вказана обставина не підлягає доведенню, однак державний реєстратор ОСОБА_7, приймаючи рішення про державну реєстрацію від 27.12.2016р. на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. неправильно його розтлумачив та прийшов до помилкового висновку, що таким рішенням визнано дійсним договір дарування 4/5 частин будинку, в той час як вказаним рішенням власне визнано недійним договір дарування 4/5 частин будинку, а дійсним визнано договір дарування конкретних приміщень. Внаслідок прийняття оскаржуваного рішення належна позивачу кімната площею 18,4 кв.м. включена одразу до двох обєктів нерухомого майна, в тому числі майна, право власності на яке зареєстровано за відповідачем ОСОБА_6 З метою захисту цих прав просить скасувати таке рішення, внісши відповідні зміни в запис у Державному реєстрі речових прав.

Ухвалою суду від 21.02.2017р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати прийнято до розгляду вказану заяву про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні 21.02.2017р. представником відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_15 подано письмові заперечення, підписані особисто відповідачем, за змістом яких останній вважає позовні вимоги безпідставними. Зокрема, позивачем приховано той факт, що за змістом рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. у нього виникло право власності на 4/5 ідеальних частин будинку, а у його батька право власності на 1/5 часки цього будинку. Сам же договір дарування від 02.06.1993р. укладався з метою фактичного обміну цієї частини будинку на квартиру № 48 на вул. Калнишевського, 14 у м. Львові. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.02.2005р. за ОСОБА_13 зареєстровано право власності на 1/5 частки спірного будинку на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р., а за ОСОБА_6 право власності на 4/5 частки цього будинку на підставі договору дарування від 02.06.1993р. На даний час право власності на таку частку за ним зареєстровано також на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р., що свідчить про те, що ОСОБА_13 належала саме 1/5 частка будинку, яку він і міг відчужити ОСОБА_11, внаслідок чого останній правильно зареєстрував право власності саме на 1/5 частки, що також встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18.03.2010р. у справі за позовом Личаківської районної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1/5 частки спірного будинку. Натомість, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р., яким визнано право власності за ОСОБА_11 на кімнату, позначену літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. вважає помилковим, оскільки фізично таку кімнату неможливо виділити як окремий обєкт нерухомого майна. Як наслідок, ОСОБА_11 міг продавати лише належну йому 1/5 частку будинку. Істотними умовами договору купівлі-продажу є в тому числі умова про предмет. Оскільки ОСОБА_11 та ОСОБА_5 не дійшли згоди про предмет договору купівлі-продажу від 25.12.2014р., яким не може бути окрема кімната, такий договір вважається неукладеним, у звязку з чим позивач не є ні власником 1/5 частки будинку, ні власником кімнати, позначеної літ. 1-1. Крім того, у випадку проведення поділу будинку належить провести поділ земельної ділянки, що також фізично неможливо. Тому, вважає, що право власності ним зареєстровано правомірно, а кімната спірного будинку, позначена літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. не може вважатись окремим обєктом цивільних прав. Просив в задоволенні позову відмовити.

Крім того, 02.03.2017р. відповідачем ОСОБА_6 подано доповнення до заперечень проти позову, в яких останній вказує, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29.12.2004р., ухваленим за наслідками розгляду справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_13, Львівської міської ради , ОСОБА_16 про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 23.10.2003р. № 781 в частині передачі у власність ОСОБА_13 земельної ділянки площею 825 кв.м. по вул. О. Теліги, 6а у м. Львові та державного акту на право власності на таку земельну ділянку, договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки, встановлено що ОСОБА_6 та ОСОБА_13 були співвласниками зазначеного будинку. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. поділу не проводилось, а інформація про протилежне, яка зазначена в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. є судовою помилкою.

У звязку з припиненням повноважень судді Грицка Р.Р., на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2017р. № 1 проведено повторний автоматизований розподіл даної судової справи, згідно якого головуючим у справі визначено суддю Леньо С.І.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 159 ЦПК України в редакції, чинній на момент проведення повторного автоматизованого розподілу розгляд справи розпочато спочатку.

13.12.2017р. відповідачем державним реєстратором ОСОБА_7 подано письмові заперечення, в яких останній з посиланням на вимоги ст. ст. 4, 5, 10, 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вимоги Постанови КМУ № 1127 від 25.12.2015р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю.

Крім того, 13.12.2017р. відповідачем ОСОБА_6 подано письмові заперечення проти позову з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.12.2016р. Зокрема, зазначає, що за реєстраційним номером обєкта нерухомого майна 101 його частка в розмірі 4/5 не зареєстрована, у звязку з чим права позивача не можуть вважатись порушеними. Крім того, не відповідає дійсності твердження позивача про те, що до складу обєкту нерухомого майна, яке за ним зареєстрованого за окремим номером входить кімната 1-1, належна позивачу. Тому, вважає недоведеними вимоги позивача, що до обєкту нерухомого майна, зареєстрованого за № 101 включено кімнату, позначену літ. 1-1, що виключає можливість задоволення цієї вимоги. Крім того, суд не вправі вносити зміни у запис в Державному реєстрі прав, а з відповідною вимогою про зобовязання внести зміни позивач не зверталась. Жодної норми на обґрунтування позовних вимог позивач не зазначила, натомість рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. тлумачить невірно, оскільки за таким рішенням суду суд визнав право власності лише на приміщення кімнати, не виділяючи частки. При поділі житлового будинку суд зобовязаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, однак таких відомостей в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. не вказано. Крім того, за законодавством, чинним на момент укладення договору дарування від 02.06.1993р. виділ частки проводився за згодою співвласників, за відсутності якої спір вирішувався в судовому порядку. У випадку наміру ОСОБА_13 провести виділ частки з будинку належало укласти відповідний договір, а не договір про дарування. Тому, твердження позивача про те, що за рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. відбувся виділ частки вважає припущенням. Рішення суду від 14.06.2006р., згідно якого за ОСОБА_11 визнано право власності на приміщення кімнати вважає таким, що не встановлює жодних прав та обовязків для нього по відношенню до його майна, власником якого вже на той час був згідно договору дарування 4/5 частин будинку, який судом у 2004р. визнано як договір дарування приміщень, що становлять 4/5 частин будинку. Повноважень тлумачити рішення судів державний реєстратор не має, внаслідок чого на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. не міг не зареєструвати права власності на його майно в будь-якому його виді частці чи приміщеннях. Вказуючи, що право власності на 1/5 частки за ОСОБА_11 погашено лише у 2016р., позивач суперечить собі, вказуючи, що ніхто з власників кімнати 1-1 не був співвласником будинку № 6 на вул. О. Теліги у м. Львові.

В процесі розгляду даної справи, за заявою позивача від 20.02.2017р. ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.02.2017р. вжито заходів забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_6 здійснювати дії, повязані з продажем або іншим відчуженням будь-яким способом 4/5 частки у будинку № 6 на вул. О. Теліги в м. Львові, зареєстрованих на його імя на підставі рішення державного реєстратора від 27 грудня 2016 року за індексним номером 33195841.

Крім того, 25.05.2017р. представником відповідача Державного реєстратора ОСОБА_7 подано заяву про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України в редакції, чинній на момент подання цієї заяви, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічне клопотання 04.12.2017р. подано відповідачем ОСОБА_6 та крім цього, клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення цивільної справи № 463/2936/15-ц, яка перебуває в провадженні Личаківського районного суду м. Львова.

Ухвалами Личаківського районного суду м. Львова від 05.12.2017р. в задоволенні клопотань про закриття провадження у справі та про зупинення провадження у справі відмовлено.

В судовому засіданні 13.12.2017р. повноважений представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просив позов задовольнити.

Повноважні представники відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2, ОСОБА_17, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судовому засіданні 13.12.2017р. проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, наведених в письмових заперечень. Просять в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 13.12.2017р., під час ухвалення рішення суду, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 195 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017р., постановлено ухвалу про поновлення судового розгляду з метою дослідження рішення державного реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33195841 від 27.12.2016 року та у звязку з витребуванням такого рішення, а також матеріалів реєстраційної справи судом оголошено перерву до 01.03.2018р.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.02.2018р. витребувано в Управління державної реєстрації Львівської міської ради реєстраційні справи № 101 та № 101 в електронній формі, сформовані шляхом друку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, для їх огляду в судовому засіданні.

Копії вказаних реєстраційних справ надійшли на адресу суду 27.02.2018р. У звязку з відсутністю в таких копіях оскаржуваного рішення індексний номер 33195841 від 27.12.2016 року, яке в тому числі витребовувалось листом від 14.12.2017р., відносно державного реєстратора ОСОБА_7 винесено окрему ухвалу, яку скеровано для відома та реагування директору ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», а розгляд справи у відповідності до вимог ч. 10 ст. 84 ЦПК України проведено за наявними в ній доказами.

Після закінчення поновленого розгляду справи, повноважний представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з наведених вище підстав. Просить позов задовольнити.

Повноважні представники відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4В після закінчення поновленого розгляду справи в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили з наведених вище підстав. Просять в його задоволені відмовити в повному обсязі.

Відповідач державний реєстратор ОСОБА_7 в останнє судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи наявність письмових заперечень останнього, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності, проти чого не заперечили учасники справи і що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, копії та оригінали матеріалів реєстраційних справ № 101, № 101, № 01 сформованих на будинок № 6 на вул. О. Теліги у м. Львові, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок № 6 на вул. О. Теліги у м. Львові, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 16.08.1983р., оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.52 інвентаризаційної справи), будинок № 6 на вул. Біломорській у м. Львові в цілому на праві приватної власності належав ОСОБА_13

На підставі договору дарування від 02.06.1993р. (а.с.41-42 інвентаризаційної справи), укладеного між ОСОБА_13 та відповідачем ОСОБА_6, останній набув право власності на 4/5 частки цього будинку.

Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. (а.с.76-77), яке оскаржувалось та набрало законної сили, вказаний договір дарування 4/5 частин житлового будинку № 6 на вул. Біломорській у м. Львові з відповідною частиною господарських будівель, укладений від 02.06.1993р. між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 визнано недійсним як такий, що укладений під впливом помилки, що мала істотне значення.

Згідно мотивувальної частини цього рішення, суд вирішуючи спір, прийшов до висновку, що ОСОБА_13 не мав наміру дарувати ОСОБА_18 4/5 ідеальних частин будинку за адресою Львів, вул. О.Теліги, 6 з відповідною частиною господарських споруд, а мав намір подарувати йому конкретно визначені приміщення цього будинку, залишивши за собою у власності кімнату 1-1 площею 18,4 кв.м. та господарські споруди.

З урахуванням таких обставин, цим же рішенням суду визнано дійсним договір дарування, який фактично було укладено між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 02.06.1993 року, відповідно до якого ОСОБА_13 подарував ОСОБА_6 наступні приміщення будинку: коридор пл. 5,0 м.кв., позначений літером 1-2 , кухня пл. 6,8 м.кв., позначена літером 1- 3, кімната пл. 17,4 м.кв., позначена літером 1- 5, кімната пл. 15,4 м.кв., позначена літером 1- 6, коридор пл. 8,5 м.кв., сходова клітка пл. 1,8 кв.м., позначена літером 1-4, підвальні службові приміщення пл. 19,2 та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частин будинку № 6 на вул. Біломорській в м. Львові.

Приміщення, які становлять 1/5 частин цього будинку, а саме кімнату позначену літ. 1-1 площею 18,4 кв.м., сарай «Б», «В», «Г» суд ухвалив вважати власністю ОСОБА_13

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. (а.с.79-81), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.10.2006р. (а.с.82-83) та ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12.11.2007р. як суду касаційної інстанції, (а.с.84-85), ОСОБА_13 як власник кімнати 1-1 площею 18,4 кв.м. 28.02.2005 року відчужив її ОСОБА_11 відповідно до нотаріально посвідченого договору міни, який судом визнано удаваним та який мав на меті приховати договір купівлі-продажу. Одночасно цим же рішенням суду відмовлено ОСОБА_18 у переведенні на нього прав та обовязків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним у вигляді удаваного договору міни від 28.02.2005 року з тих підстав, що предметом продажу була належна на праві приватної власності продавцю ОСОБА_13 кімната пл. 18,4 кв.м., а не частка у спільній частковій власності, отже, ОСОБА_6 як власник інших приміщень будинку № 6 по вул. Теліги в м. Львові, не мав права привілеєвої купівлі щодо кімнати пл. 18,4 кв.м.

Тим же рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. задоволено зустрічний позов ОСОБА_11 та визнано за ним право власності на кімнату 1-1 пл. 18,4 кв.м. в будинку № 6 по вул. Теліги в м. Львові.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016р. (а.с.86), яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.08.2016р. (а.с.87-88), ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні заяви про виправлення описки в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р., в якій останній просив у резолютивній частині вказаного рішення замінити речення «визнати за ОСОБА_11 право власності на приміщення кімнати 18,4 кв.м., позначеної літ. 1-1, у будинку № 6 по вул. О.Теліги в м. Львові» на речення «визнати за ОСОБА_11 право власності на 1/5 частину будинку № 6 по вул. О.Теліги в м. Львові». Як вбачається із змісту ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2016 року, у задоволенні заяви ОСОБА_6 про виправлення описки відмовлено з тієї підстави, що внесення наведених змін у резолютивній частині рішення суду потягло б за собою зміну змісту рішення суду, та вплинуло б на зміну обєму права власності сторін по справі.

Також, рішенням апеляційного суду Львівської області від 19.05.2013р. (а.с.89-90) відмовлено в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_11 про припинення права власності останнього на 1/5 частку у будинковолодінні №6 по вул. О.Теліги в м. Львові, яка складається з кімнати 18,4 кв.м., з тієї підстави, що сторони не є співвласниками майна на праві спільної часткової власності.

Тим же рішенням суд апеляційної інстанції визнав недостатнім доказом висновок судової будівельно-технічної експертизи № 1947 від 29.12.2012р. (а.с.223-229), згідно якого технічний виділ в натурі 1/5 частин будинку, що складається з кімнати площею 18,4 кв.м. є неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (п. п. 33, 34) вкотре повторив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata («вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обовязковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень.

Оскільки в справі яка розглядається згаданими судовими рішення встановлено ту обставину, що сторони не є співвласниками майна у праві спільної часткової власності, з огляду на принцип юридичної визначеності суд відкидає заперечення сторони відповідача ОСОБА_6 про те, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14.06.2006р. є судовою помилкою та у звязку з цим, відкидає висновки відповідача про те, що спірний будинок має статус спільної часткової власності.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18.03.2010р. (а.с.122-123), яким на думку відповідача встановлено право ОСОБА_13 і ОСОБА_11 саме на 1/5 частки в будинку висновків суду не змінює, оскільки відповідач тлумачить таке рішення невірно. За обставинами цієї справи, предметом оскарження було свідоцтво про право власності, яке видане 29.11.2001р., тобто до ухвалення рішень Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р. та від 14.06.2006р.

Так само, невірними є доводи відповідача ОСОБА_6 про те, що статус спірного будинку як спільної часткової власності встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29.12.2004р. (а.с.150-151), оскільки спір у згаданій справі стосувався земельної ділянки, закріпленої за будинковолодінням № 6 на вул. Теліги у м. Львові в цілому. Статус співвласника будинку в такому спорі не може ототожнюватись із статусом співвласника у праві спільної часткової власності.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.12.2014р. (а.с.3), укладеного між ОСОБА_19, який діяв від імені ОСОБА_11 та ОСОБА_5, остання набула у власність приміщення кімнати під літ. 1-1, обєкт житлової нерухомості в будинку № 6 на вул. О. Теліги в м. Львові, житловою площею 18,4 кв.м. Право власності на таке нерухоме майно згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.4) зареєстровано 25.12.2014р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18351367 від 25.12.2014р. Реєстраційний номер такого обєкта нерухомого майна 01.

З огляду на презумпцію правомірності правочину, яка закріплена в ст. 204 ЦК України, а також з огляду на ту обставину, що сторони не є співвласниками майна у праві спільної часткової власності, суд відкидає доводи сторони відповідача ОСОБА_6 про те, що договір купівлі-продажу від 25.12.2014р. вважається неукладеним слід вважати неспроможними. В такому випадку кімната літ. 1-1 може виступати предметом договору.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 27.12.2016р.), державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до п. п. 3, 4, 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; або подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; або наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Реєстраційним номером обєкта нерухомого майна, відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному обєкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого обєкта. Відповідно до ч. 2 цієї статті, у разі переходу права власності на обєкт нерухомого майна або зміни відомостей про обєкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону.

Згідно ч. 2 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі поділу обєкта нерухомого майна або виділу частки з обєкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього обєкта скасовується. На кожний новостворений обєкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких обєктів.

Записи про речові права та їх обтяження щодо обєкта, який поділяється, або при виділі частки з цього обєкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, відкритих на кожний новостворений обєкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені обєкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених обєктів, яких вони стосуються.

Відповідно до п. 20 Постанови КМУ № 1127 від 25.12.2015р., якою затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, (тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 27.12.2016р.), у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений обєкт нерухомого майна, обєкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з обєкта нерухомого майна або обєднання обєктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера обєкту нерухомого майна, обєкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

У разі коли відкриття розділу у Державному реєстрі прав здійснюється у результаті поділу, виділу частки з обєкта нерухомого майна або обєднання обєктів нерухомого майна, державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про субєктів цих прав щодо обєкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо обєктів нерухомого майна, які обєднуються, до відповідних розділів, відкритих на кожний з новостворених обєктів нерухомого майна.

Як вбачається з технічного паспорта на спірний житловий будинок (а.с.93-95), загальна площа такого в цілому, в тому числі з врахуванням кімнати літ. 1-1 площею 18,4 кв.м. становить 104,3 кв.м., житлова 51,20 грн. Згідно матеріалів реєстраційної справи № 101 (а.с.5-8 реєстраційної справи № 101), саме такий технічний паспорт прийнято державним реєстратором ОСОБА_7 під час проведення державної реєстрації прав за відповідачем ОСОБА_6

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.91), на підставі рішення державного реєстратора ОСОБА_20 від 27.12.2016р. індексний номер 33195841 (з відкриттям розділу) проведено реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_6 на 4/5 частин будинку за адресою м. Львів, вул. О. Теліги, 6 загальна площа якого становить 104,3 кв.м., а житлова 51,2 кв.м. Реєстраційний номер такого обєкта нерухомого майна 101. Вид права власності спільна часткова.

При цьому, підставою виникнення права власності зазначено рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р., яким, як згадувалось вище визнано недійсним договір дарування 4/5 частин житлового будинку № 6 на вул. Біломорській у м. Львові з відповідною частиною господарських будівель, укладений від 02.06.1993р. між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 та одночасно, визнано дійсним договір дарування, який фактично було укладено між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 02.06.1993 року, відповідно до якого ОСОБА_13 подарував ОСОБА_6 наступні приміщення будинку: коридор пл. 5,0 м.кв., позначений літером 1-2 , кухня пл. 6,8 м.кв., позначена літером 1- 3, кімната пл. 17,4 м.кв., позначена літером 1- 5, кімната пл. 15,4 м.кв., позначена літером 1- 6, коридор пл. 8,5 м.кв., сходова клітка пл. 1,8 кв.м., позначена літером 1-4, підвальні службові приміщення пл. 19,2 та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частин будинку № 6 на вул. Біломорській в м. Львові.

Вказане свідчить про те, що рішення державного реєстратора ОСОБА_20 від 27.12.2016р. індексний номер 33195841 суперечить вимогам ч. 3 ст. 364 ЦК України, вимогам ст. ст. 14, 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та вимогам п. 20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, адже по суті, право спільної часткової власності на спірний будинок на момент прийняття оскаржуваного рішення не існувало, внаслідок чого державній реєстрації підлягало не право спільної часткової власності на 4/5 частки будинку, а право власності як на новостворений обєкт нерухомості.

Враховуючи, що таким рішенням державного реєстратора порушуються права позивача як власника окремого нерухомого майна, оскільки до складу нерухомого майна, якому присвоєно реєстраційний номер 101 і яке належить відповідачу ОСОБА_6 по факту включено майно, яке є окремим обєктом нерухомості і яке належить позивачу одноособово, відповідна вимога про скасування такого рішення підлягає задоволенню.

При цьому, таких висновків суду не спростовує та обставина, що саме рішення державного реєстратора ОСОБА_20 від 27.12.2016р. індексний номер 33195841 в матеріалах цивільної справи, в тому числі в матеріалах реєстраційної справи № 101 відсутнє.

Так, згідно п. 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015р., за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав включає в тому числі стадію прийняття рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційна справа формується у паперовій та електронній формі після відкриття розділу на обєкт нерухомого майна у Державному реєстрі прав та внесення до нього відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав та зберігається протягом всього часу існування обєкта.

Реєстраційна справа включає документи у паперовій та електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Порівняльний правовий аналіз положень п. 5 ч. 1 ст. 18 та ч. ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку, що поняття «прийняття рішення» та «формування рішення» не є тотожними. Перше є однією із стадій проведення державної реєстрації прав, тоді як друге є процесом формування документу, який зберігається в матеріалах реєстраційної справи.

З огляду на те, що підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності на 4/5 частин будинку стало саме оскаржуване рішення, про що зазначено в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.91-92), відсутність його в матеріалах реєстраційної справи № 101 свідчить лише про те, що таке рішення не було сформоване в паперовій та електронній формі, однак у відповідності до вимог п. 5 ч. 1 ст. 18 згаданого вище Закону та п. 18 Порядку приймалось державним реєстратором.

По суті, відсутність такого рішення у паперовій та (або) електронній формі є лише порушенням вимог ч. ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однак не є підставою для відмови в задоволенні позову, у звязку з чим ухвалення законного та обґрунтованого рішення можливе без наявності в матеріалах справи оскаржуваного рішення, що узгоджується з положеннями ч. 10 ст. 84 ЦПК України, за якою суд може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Не вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплено в ст. 16 ЦК України. Згідно абз. 12 ч. 2 цієї статті, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Враховуючи те, що у даному випадку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості по спірному будинку в загальному, а не як на новоутворений обєкт, вимогу про внесення змін до такого реєстру також належить визнати обґрунтованою та задовольнити, що з іншого боку, не суперечить ч. 2 ст. 5 ЦПК України.

За змістом цієї норми, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Обраний позивачем спосіб захисту у виді внесення змін в запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не суперечить закону, та одночасно, такий є ефективним для поновлення порушеного права позивача, тоді як з іншої сторони, саме покладення обовязку внести зміни є неналежним способом захисту.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх обєднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені у ст. 24 цього Закону, а ст. 38 встановлена відповідальність у сфері державної реєстрації прав.

Згідно ч. 5 ст. 24 зазначеного Закону, відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Під час розгляду адміністративної справи № 21-2958а15 Верховний Суд України на основі аналізу наведених норм сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобовязуючи його приймати такі рішення.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав, суд так само не вправі зобовязувати державного реєстратора приймати рішення про внесення відповідних змін.

Тому, обраний позивачем спосіб захисту не виключає можливості задоволення вимоги про внесення змін в запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у звязку з чим позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

При цьому, судом перевірено, що зміни, які просить внести позивач в запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не змінюють правового статусу відповідача ОСОБА_6 та жодним чином не обмежують його права як власника нерухомого майна, оскільки такі відомості про право власності останнього лише приводяться у відповідність з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004р., за яким визнано дійсним договір дарування від 02.06.1993р. конкретних приміщень, які належить зазначити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із зазначенням також загальної та житлової площі, яка змінилась внаслідок втрати будинком статусу спільної часткової власності.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача Державного реєстратора ОСОБА_7 на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1102,40 грн., оскільки саме цим відповідачем допущено порушення прав позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 5, 12, 81, 82, 84, 141, 223, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 355, 364, 386 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33195841 від 27.12.2016 року.

Внести зміни в запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обєкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101 будинок житловою площею 51,2 кв.м. адреса Львівська область, м. Львів, вул. Теліги О., будинок 6, замінивши в пункті «Обєкт нерухомого майна» слово «будинок» на словосполучення «приміщення 1-2 (коридор) 5,0 кв.м., 1-3 (кухня) 6,8 кв.м., 1-5 (кімната) 17,4 кв.м., 1-6 (кімната) 15,4 кв.м., 1-(коридор) 8,5 кв.м., 1-4 (сходова клітка) 1,8 кв.м., підвальні службові приміщення 19,2 кв.м. та 11,8 кв.м., обєкт житлової нерухомості: «Так», в пункті «площа» словосполучення «житлова площа (кв.м.) 51.2» замінити на словосполучення «загальна площа (кв.м.) 85.9, житлова площа (кв.м.) 32.8».

Стягнути з Державного реєстратора ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1102,40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 13.03.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.