Номер провадження: 22-ц/785/992/18
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Житлово-Будівельного кооперативу «Київський-14», ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання квартири сумісною власністю подружжя і визнання права власності на 1/2 частину квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 03.10.2017 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 19.04.1969 року по 09.02.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. 05.08.1982 року позивач перерахував 2 тис. рублів у ЖБК «Київський-14». 05.11.1984 року ОСОБА_2 отримав ордер № 1162/611 серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1. Вказаний ордер видано на підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Одеси від 02.11.1984 року № 1010. ОСОБА_2 вселився у вказану квартиру разом з дружиною ОСОБА_4 та синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі вищевказаного ордеру. 09.02.2005 року шлюб між сторонами розірвано, спору щодо поділу майна між подружжям не виникало, ОСОБА_2 залишився проживати у спірній квартирі до 2007 року, а 28.03.2007 року він знявся з реєстрації у вказаній квартирі. Крім того, 07.04.1999 року з реєстрації у спірній квартирі знявся син позивача - ОСОБА_4 у зв'язку з проходженням військової служби. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, після її смерті старший син позивача ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом на частину спірної квартири. Однак після смерті колишньої дружини ОСОБА_3 оформив право власності на спірну квартиру на підставі довідки від 07.12.2004 року № 131, виданої ЖБК «Київський-14», яка не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3 був ще неповнолітньою дитиною і самостійного доходу не мав.

Оскільки спірну квартиру придбано в період шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, пай за квартиру сплачено також в період шлюбу, позивач просив позов задовольнити та визнати незаконним і скасувати довідку і свідоцтво про право власності, визнати спірну квартиру сумісною власністю подружжя а також визнати за ним право власності на 1/2 частку зазначеної квартиру.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.04.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.10.2016 року рішення районного суду і ухвалу апеляційного суду скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

06.06.2017 року ОСОБА_2 надав до суду заяву про уточнення позову та просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право власності квартири, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22.12.2006 року на ім'я ОСОБА_3 та довідку № 131 ЖБК «Київський-14» від 07.12.2004 року, в частині, що ОСОБА_3 являється власником квартири АДРЕСА_1; визнати зазначену квартиру сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частинах; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03.10.2017 року уточнений позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним Свідоцтво про право власності квартири АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22.12.2006 року ОСОБА_3. Визнано зазначену квартиру сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частинах та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що позивачем не надано належних доказів повного внесення ним паю за квартиру. Крім того районний суд розглянув справу без участі співвідповідача Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області. Також звертає увагу на те, що матеріали справи містять докази, які свідчать про обізнаність позивача ОСОБА_2 у 2008 році про наявність зареєстрованого за ОСОБА_3 права власності на квартиру та початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ніким не оскаржено, а тому колегія суддів ст. 367 ЦПК України, висновки суду в цій частині не перевіряє.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1970 року по 2005 рік. В період перебування у зареєстрованому шлюбі сім'я ОСОБА_2 отримала у відповідності до діючого на той час законодавства трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. На підставі ордеру, виданого 05.11.1984 року виконкомом Київської райради м. Одеси ОСОБА_2 на склад сім»ї 4 особи: ОСОБА_5, дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_3 і син ОСОБА_4, сім'я заселилась до вищевказаної квартири і члени сім'ї оформили реєстрацію за місцем проживання. Перший внесок і вступний внесок до житлово-будівельного кооперативу на трикімнатну квартиру позивач зробив в 1983 році відповідно в сумі 3773 руб і 30 руб. До 1992 року усі внески за квартиру сім'я зробила в повному обсязі. Після розірвання шлюбу у 2007 році позивач залишив квартиру, але питання розподілу спільного майна ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не порушували.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після її смерті син ОСОБА_4 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини на частину квартири, що відкрилась після смерті матері і з'ясував, що власником квартири з 2006 року є брат ОСОБА_3 на підставі довідки про виплату паю за кооперативну квартиру і свідоцтва про право власності на квартиру. ОСОБА_4 повідомив позивача про відсутність у нього - ОСОБА_2 будь-яких прав на спірну квартиру. В серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом порушено права власності на 1/2 частину квартири.

Позивач (його представник) доводили, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4, що частки ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у праві власності на квартиру є рівними у відповідності до положень КпШС УССР і ЗУ «Про власність», що були дійсними на момент набуття права власності на квартиру, що ОСОБА_4 ніколи не оспорювала його права на 1/2 частину квартири.

Відповідач (представник відповідача), не визнаючи позов, стверджували, що ОСОБА_3 правомірно отримав 07.12.2004 року в ЖБК «Київський-14» довідку №131 про виплату пайового внеску за квартиру, на підставі якої 22.12.2006 року отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Позивач в квартирі не проживав з 2005 року, витрат на утримання квартири не ніс, а мати - ОСОБА_4 не заперечувала проти оформлення права власності на квартиру на ім'я відповідача.

Дослідивши надані сторонами докази, районний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з таких правових підстав.

Право громадянина на власність закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41).

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Суд встановив і сторони визнали, що позивач ОСОБА_2 з 1983 року був членом ЖБК «Київський-14» і як член кооперативу 05.11.1984 року отримав ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, вирішуючи даний спір, суд керується нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 року № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007 року на підставі Закону України від 27.04.2007 року № 997-V), Кодексу про шлюб та сім'ю від 20.06.1969 року, що були чинними на момент виникнення права у позивача на володіння, користування і розпорядження спірною квартирою.

На обґрунтування своїх вимог позивач у якості доказу виплати паю за кооперативну квартиру надав лист з ВО «Внешпосилторг» від 05.08.1982 року за № 2-5/6132, (а.с 7), лист ЖБК «Київський-14» від 14.06.2014 року за №92, платіжне доручення від 15.07.1983 року, список осіб, що сплатили паї за квартири в будинку АДРЕСА_1 зазначено «ОСОБА_2 - 10977,28 (а.с.7,17,18 т.1, а.с.192-196 т.2). Суд оцінив ці письмові докази як належні і допустимі.

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 року (зі змінами від 25.12.1992 року і від 25.05.1998 року ) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» - «судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.»

Відповідно до п.1 ст.17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Надані до справи письмові докази свідчать, що в період внесення паю до ЖБК ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Діти ОСОБА_2 і ОСОБА_4 - ОСОБА_3 (відповідач по справі) і ОСОБА_4 на той час були неповнолітніми, не мали доходів і не приймали участі у виплаті паю та паєнагромаджень за спірну квартиру.

Таким чином, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у 1992 році у відповідності до положень Закону України «Про власність» і положень ст.22 КпШС України, який діяв до 01.01.2004 року (аналогічна норма закріплена в ст.60 СК України, який діє з 01.01.2004 року), набули квартиру АДРЕСА_1 в спільну сумісну власність. Ст.70 СК України і ст.370 ЦК України визначають, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, шлюбним договором, законом або рішенням суду. У даному випадку між подружжям ОСОБА_2 не існувало ні домовленості, ні шлюбного договору щодо визначення розміру їх часток у спільному майні, тому спірна квартира належала ОСОБА_2 в ОСОБА_4 в рівних частках - кожному по 1/2 частині.

Після розірвання шлюбу у 2005 році між подружжям ОСОБА_2 питання про розподіл спільного майна не порушувалось. ОСОБА_2 по спірній квартирі знявся з реєстраційного обліку 28.03.2007 року. Відповідач оформив на своє ім'я право власності на спірну квартиру 22.12.2006 року. При цьому сторона вдповідача не надала до суду будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 було у встановленому законом порядку позбавлено права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, або, що ОСОБА_2 розпорядився належним йому майном на користь відповідача у будь-який спосіб. Оформлення ОСОБА_2 зняття з реєстраційного обліку по спірній квартирі не є правовою підставою для позбавлення його права власності на 1/2 частину цієї квартири.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі довідки №131, яка містила недостовірну інформацію і що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 дорога на ім'я ОСОБА_3 порушує право власності позивача на 1/2 частину цієї квартири.

Щодо доводів сторони відповідача про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності, суд встановив, що відомості про наявність у відповідача права власності на квартиру ОСОБА_2 отримав після смерті ОСОБА_4 в 2014 році і в тому ж році звернувся до суду за захистом порушеного права власності на 1/2 частину цієї квартири. Не позбавляє позивача права власності на 1/2 частину квартири не отримання ним - ОСОБА_2- правовстановлюючих документів на це майно.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. У даному випадку позивач правомірно набув права власності на 1/2 частину квартири, але його право на це майно не визнається відповідачем.

Районний суд дійшов до висновку, що вимоги позивача в частині визнання недійсною довідки ЖБК «Київський-14» №131 від 07.12.2004 року не підлягають задоволенню, тому як положеннями статті 16 ЦК України не передбачає такого захисту порушеного права як визнання незаконною та скасування довідки, що зазначено і в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги що позивачем не надано належних доказів повного внесення ним паю за квартиру, спростовуються матеріалами справи (т.1 а.с.7, 8, т.2 а.с.192-196).

Посилання апелянта - відповідача на те, що районний суд розглянув справу без участі іншої особи - Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області, не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду, оскільки відсутність у судовому засіданні Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області, не вплинуло на правильність висновків суду, до того ж, Реєстраційна служба Головного управління юстиції в Одеській області з рішенням суду погодилась та його не оскаржувала.

Надуманими є доводи апеляційної скарги, що матеріали справи, а саме т. 1 а.с. 106, містять докази, які свідчать про обізнаність позивача ОСОБА_2 у 2008 році про наявність зареєстрованого за ОСОБА_3 права власності на квартиру та початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки на вказаному аркуші справи міститься інформація щодо власника спірної квартири.

Отже, доводи апеляційних скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 03.10.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.03.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева