Справа № 161/1614/18
Провадження № 2/161/1363/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Бортнюк А.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Перша Луцька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 03 серпня 2006 року відповідачем ОСОБА_3 а також ОСОБА_7, ОСОБА_6 було приватизовано квартиру АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8 року, відповідач ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку у вказаній квартирі. 31 серпня 2017 року ОСОБА_3 подарував 2/3 частки квартири батькові ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_9 року народилась донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої є відповідач ОСОБА_3 26 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народився та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. З моменту народження діти проживають у АДРЕСА_3

03 квітня 2017 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач разом з дітьми залишилась проживати у вищезназначеній квартирі. Вказує, що іншого житла для проживання у неї немає.

Вважає, що при укладенні договору дарування не було враховано інтереси малолітніх дітей, та подарувавши квартиру своєму батькові - ОСОБА_7, відповідач порушив права своїх дітей, залишив їх без місця для проживання. Крім того, зазначає, що даний договір дарування було укладено відповідачем під тиском його батьків.

З урахуванням вищевикладеного, просить визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1, укладений 31.08.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали з підстав, викладених у ньому, просили його задовольнити.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Луцької міської ради вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки, уклавши оспорюваний договір дарування відповідач порушив житлові права своїх малолітніх дітей.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 були його особистою приватною власністю. 31.08.2017 року він дійсно подарував належну йому частку квартири третій особі - ОСОБА_7, який є його батьком. Вважає, що він мав повне право розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, таке розпорядження було здійснено ним добровільно. Права дітей вказаним договором дарування порушені не були, оскільки діти продовжують проживати у спірній квартирі. Крім того, діти мають право на проживання в іншому місці - вони зареєстровані в будинку, розташованому в с. Григоровичі Луцького району Волинської області, який належить батькам позивачки. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Від представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Першої державної нотаріальної контори ОСОБА_9 надійшла заява, в якій вона просить проводити розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2008 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 2).

Також встановлено, та не заперечується відповідачем ОСОБА_10 та представником відповідача ОСОБА_4, що неповнолітні діти проживають з матір'ю - позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4, без реєстрації за даною адресою.

31.08.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував своєму батькові, а ОСОБА_7 прийняв від сина у дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1. Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори, в.о. завідувача Другої Луцької державної нотаріальної контори Н.В. Пастуховою, зареєстровано в реєстрі за № 4-586(а.с. 3-4).

Пунктом 5 Договору дарування частки квартири ОСОБА_3 ствердив, що малолітні та/або неповнолітні діти, які б мали право на користування відчуженою нерухомістю та чиї права могли б бути порушені цим договором відсутні.

Однак, на момент укладення відповідачем вказаного договору дарування неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 фактично проживали у спірній квартирі, що визнано відповідачем в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно з ч.ч.1, 3, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою стаття 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Такі правові висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 20 січня 2016року в справі № 6-2940цс15.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Право користування житлом дитиною, яка не є співвласником житлового приміщення, встановлюється наступними правовими нормами.

Так, відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти ? члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей (у зв'язку із прийняттям пізніше СК України, малолітні діти не виключаються цією нормою) згоди власника не потрібно.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Подарувавши частину квартири ОСОБА_7 відповідач фактично порушив право дітей на користування квартирою, оскільки в подальшому ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6про виселення без надання іншого житла разом з малолітніми дітьми.

З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що укладення договору дарування призвело до обмеження існуючого права дітей на користування житлом, а тому слід визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_2, укладений 31 серпня 2017 року.

Керуючись ст.ст.3,5,13, 16, 203, 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», 176 СК України, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР , ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_2, укладений 31 серпня 2017 року між ОСОБА_12 ( місце проживання: АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_6; РНОКПП НОМЕР_2), посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 4-586.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення буде складено 2 травня 2018 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк