МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр.№2/521/1547/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Пасічник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:

У серпні 2012 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_10, ОСОБА_7, посилаючись на те, що 20 вересня 1996 року її донька ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 6000,00 доларів США під 5% річних строком на один рік, тобто до 20 вересня 1997 року, але розписку про отримання коштів у борг надала вона. Оскільки, у вказаний період часу її донька працювала у Болгарії, то вона пересилала їй грошові кошти для погашення боргу перед ОСОБА_3 Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік, ОСОБА_11, після смерті якого відкрилася спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1. Вказувала, що коли стало питання з приводу оформлення документів для отримання спадщини після смерті чоловіка, то ОСОБА_3 запропонував їй допомогу і познайомив з ОСОБА_12, яка, в свою чергу, запропонувала позивачці оформити на її ім'я довіреність на представництво її інтересів при оформленні спадщини, що нею і було зроблено. При цьому, будь-яких намірів щодо відчуження своєї квартири у неї не було.

Стверджувала, що 30 березня 2005 року вона дізналась, що 12 грудня 1996 року квартира АДРЕСА_1, яка належала їй на праві власності, була від її імені, на підставі довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_12, незаконно продана ОСОБА_5

Позивачка зазначала, що після того, як їй стало відомо про відчуження без її згоди належної їй квартири, вона звернулася з позовом до Малиновського районного суду м. Одеси, який своєю ухвалою від 13 вересня 2011 року залишив його без розгляду, у зв'язку з її повторною неявкою у судове засідання. Зазначала, що строк звернення до суду нею не пропущений, так як про договір купівлі-продажу її квартири вона дізналася лише 30 березня 2005 року і одразу звернулась до суду та правоохоронних органів. Крім того, весь цей час вона із родиною мешкала у квартирі та платила комунальні платежі.

Посилаючись на порушення своїх прав, а також на те, що строк її звернення до суду не пропущений, оскільки про існування договору купівлі-продажу її квартири вона дізналася лише 30 березня 2005 року і одразу звернулась до суду та правоохоронних органів, ОСОБА_8 остаточно просила суд визнати частково недійсною довіреність від 25 жовтня 1996 року, видану на ім'я ОСОБА_12, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13, в частині повноважень щодо управління та розпорядження усім належним їй майном та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 12 грудня 1996 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.171-174, 207-210).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2015 року договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3, укладений 12 грудня 1996 року ОСОБА_12 від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було визнано недійсним. В іншій частині позову - відмовлено (т.3 а.с. 55-63,105-109).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2015 року були скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.3 а.с.137-139).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м.Одеси від 09 червня 2016 року справу розподілено судді Сегеді О.М. (т. 3 а.с. 137).

Ухвалою суду від 10 червня 2016 року справа прийнята до провадження та призначений судовий розгляд на 07 липня 2016 року о 10 годині 15 хвилин (т.3 а.с.145).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.3 а.с.182).

Ухвалою суду від 10 червня 2016 року провадження у справі було зупинено у зв'язку зі смертю позивачки та призначено судовий розгляд на 13 вересня 2017 року о 10.00 годині (т.3 а.с.186).

Ухвалою суду від 18 травня 2017 рокудо участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_8, була залучена ОСОБА_2, рідна донька померлої (т.1 а.с.235).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_10, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т.4 а.с.16, 32).

Ухвалою суду від 10 серпня 2017 року провадження у справі було зупинено у зв'язку їз смертю ОСОБА_10 (т.4 а.с.135).

Ухвалою суду від 13 листопада 2017 року провадження у справі було поновлено та призначений судовий розгляд на 05 грудня 2017 року (т.4 а.с.37).

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час і дату судового засідання неодноразово повідомлялася, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, раніше неодноразово надавала суду заяви про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, з підстав чого суд вікладав розгляд вказаної справи. В судові засідання, призначені на 14 лютого 2018 року та 05 березня 2018 року жодних заяв від позивача не надходило, зазначені вище обставини свідчать про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи (а.с. 36, 56, 62).

Відповідач ОСОБА_6 та його представник, діючий за довіреністю від 10 березня 2017 року в судове засідання не з'явилися, про час і дату судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не пояснили, надали заяви про слухання справи за їх відсутністю (т.3 а.с.196, т. 4 а.с. 80-83).

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_5в судове засідання не з'явилися, про час і дату судових засідань неодноразово повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не пояснили, раніше надали заяви про слухання справи за їх відсутністю (т.1 а.с.118,119 , т.4 а.с. 84-86).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, про час і дату судового засідання неодноразово повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не пояснив, заяву про відкладання справи не надавав (а.с. 71).

Аналіз викладених вище обставин, неявки сторін в судові засідання, яким було відомо про розгляд справи, призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії сторін відносить до таких, що суперечать вимогам ч.2 ст. 43 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання сторонами своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

У зв'язку з неявкою сторін, які раніше надавали свої пояснення по справі, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року та визнання частково недійсною довіреності від 25 жовтня 1996 року, виданої на ім'я ОСОБА_12, в частині повноважень щодо управління та розпорядження усім належним їй майном, слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом Української РСР 1963 року, а також розділом 4 главою 16, книги першої та главами 54 книги п'ятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №3-1, виданого 19 серпня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкомом міської ради народних депутатів, належала квартира АДРЕСА_4 (т.3 а.с.4,6,8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11, помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 грудня 1996 року (т.3 а.с.5).

З змісту позовної заяви вбачається, що 20 вересня 1996 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого останній передав ОСОБА_8 в борг 6000,00 доларів США під 5% щомісячно, які вона зобов'язувалась повернути в строк до 20 вересня 1997 року. На підтвердження укладення договору позики, ОСОБА_8 надала ОСОБА_3 розписку. Даний факт сторонами не оскаржувався.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в рахунок оплати боргу, періодично повертала ОСОБА_3 грошові кошти, що підтверджується копіями розписок останього від 06 грудня 1996 року, та від 08 вересня 1997 року (т.1 а.с.8,9,10).

Отже, на думку суду, між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 виникли боргові зобов'язання.

Судом встановлено, що 25 жовтня 1996 року ОСОБА_14 видала на ім'я ОСОБА_12 довіреність, згідно якої надала останній право управляти та розпоряджатися всім своїм майном, зокрема, укладати усі передбачені законом угоди щодо управління та розпорядження майном: купувати, продавати, дарувати. Довіреність була видана строком на три роки, з правом передовіри. Довіреність підписана особисто ОСОБА_8, її дієздатність була встановлена та перевірена нотаріусом (т.2 а.с.108).

Згідно ст.64 ЦК УРСР довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

З матеріалів справи не вбачається, що довіреність, яку 25 жовтня 1996 року видала ОСОБА_14 на ім'я ОСОБА_12, не відповідала вимогам діючого на той час закону, оскільки на підставі наданих за цією довіреністю повноважень, ОСОБА_12 від імені ОСОБА_14 уклала та підписала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, та інші документи.

Судом встановлено, що 09 грудня 1996 року ОСОБА_12 на підставі довіреності від 25 жовтня 1996 року, реалізуючі надані їй ОСОБА_8 права, звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_11 та отримала на ім'я ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 грудня 1996 року на ? частину квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с.109).

12 грудня 1996 року між ОСОБА_12, яка діяла від імені ОСОБА_8 за довіреністю від 25 жовтня 1996 року та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, за 5500,00 грн., які відповідно до договору були отримані до підписання договору (т.2 а.с.87).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що проживаючи у вищевказаній квартирі, у березні 2005 року ОСОБА_8 випадково дізналася про те, що 09 грудня 1996 року ОСОБА_12 на підставі зазначеної довіреності оформила спадщину на 1/2 частину спірної квартири на її ім'я, при цьому, про вчинені вказаної дії її не повідомила, правовстановлюючі документи їй не передала і без її згоди та волевиявлення 12 грудня 1996 року уклала від її імені договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_5 - донькою ОСОБА_3 (т.3 а.с.13-14).

За твердженням ОСОБА_8 про факт відчуження спірної квартири, ОСОБА_12 її не повідомила, грошей за продаж квартири не передавала, у свою чергу квартира «покупцю» не передавалася, оскільки вона продовжувала безперевно проживати в ній разом зі своєю родиною, сплачувала комунальні платежі та користувалася квартирою, як власник житла до 23 серпня 2013 року.

Аналізуючі дані твердження, суд прийшов до висновку, що дані обставини не відповідають дійсності, оскільки, як вказувала ОСОБА_8, вона надала довіреність ОСОБА_12 для оформлення спадщини після смерті чоловіка, але при цьому зі змісту довіреності не вбачається, що довіреність була видана тільки для оформлення спадщини, оскільки з її змісту слідує, що ОСОБА_12 були надані більші повноваження, а саме управляти та розпоряджатися всім майном ОСОБА_8, зокрема, укладати усі передбачені законом угоди щодо управління та розпорядження майном: купувати, продавати, дарувати.

Суд вважає, що після оформлення довіреності від 12 грудня 1996 року, ОСОБА_8, як власник, повина була отримати від ОСОБА_12 оформленні неюдокументи на квартиру, але вона цього не зробила і документами на квартиру на протязі дев'яти років не цікавилася.

Як вбачається з позовної заяви про продаж спірної квартири, ОСОБА_8, дізналася 30 березня 2005 року, випадково, так як весь цей час із родиною мешкала у квартирі, платила комунальні платежі, і тільки після того, як вона дізналась про продаж належної їй квартири, звернулась до суду.

Встановлено, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2009 року було ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2009 року скасовано та направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2011 року позов ОСОБА_8 у зв'язку з її повторною неявкою у судові засідання був залишений без розгляду.

Суд вважає, що зазначені вище обставини та відношення ОСОБА_8 до спірної квартири, свідчать про те, що остання втратила інтерес до неї, та нею не цікавилася.

Даний висновок також грунтується і на поведінці правонаступниці ОСОБА_8 - ОСОБА_2 , яка також не з'являлася до суду та не цікавилася справою.

Відповідно до ст. 62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу квартири продавець зобов'язаний передати квартиру у власність покупцю, а покупець зобов'язаний прийняти квартиру у власність і сплатити за це грошові кошти.

Відповідно до ст.225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власнику. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу, власник не вправі витребувати від нього майно.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 12 грудня 1996 року, ОСОБА_8, була власником всієї квартири АДРЕСА_1, тому вона, як власник мала права на її відчуження.

Суд вважає, що оскільки довіреність не була скасована, то представник за нею мав право вчиняти відповідні дії, зокрема, укладати договір купівлі -продажу від 12 грудня 1996 року.

Згідно ст.58 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час укладення спірного договору, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадянської організації.

За змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Такий позов може бути задоволено лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману. Правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним.

Згідно з роз'яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Крім того, з роз'яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також вбачається, що норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів, тобто довіреність не можна визнавати недійсною.

Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд вважає, що дані положення закону при оформленні спадщини та укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири були дотримані і не порушені.

При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п.5 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року та визнання частково недійсною довіреності від 25 жовтня 1996 року, виданої на ім'я ОСОБА_12, в частині повноважень щодо управління та розпорядження усім належним їй майном, оскільки судом достовірно встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 від 12 грудня 1996 року був укладений від імені ОСОБА_8 її представником ОСОБА_12 в межах наданих їй повноважень, і покупцем умови договору виконано.

Посилання позивачки на те, що вона не отримала коштів від продажу спірного майна, може бути підставою для пред'явлення нею позову до свого представника ОСОБА_12 про витребування коштів.

Таким чином, крім спірних правовідносин, які виникли між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, між ними також існували правовідносини, що випливали з договору позики.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму грошей або рівну кількість речей тогож роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Будь яких умов, які б свідчали про забезпечення виконання зобов'язання, зокрема, перехід права власності на спірну квартиру, з даного договору не вбачається.

Як доказ існування двох видів правовідносин, що витікають з договору доручення та договору позики, які між собою не пов'язані, свідчить і те, що ОСОБА_8 в момент виконання грошового зобов'язання, відповідно до ст. 69 ЦК УРСР, не скасувала довіреність від 25 жовтня 1996 року, яку видала на ім'я ОСОБА_12, і на підставі якої останньою від імені ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, тобто при оформленні такого доручення. ОСОБА_8 знала про обсяг дій, які має право вчиняти її представник.

З матеріалів справи, а саме з довідки про склад сім'ї та реєстрації від 01 жовтня 2012 року №1133, вбачається що після укладення договору купівлі - продажу від 12 грудня 1996 року ОСОБА_5 була зазначена, як особа, яка проживає в АДРЕСА_1, без реєстрації (т.1 а.с.49).

Встановлено, що за розпискою від 08 вересня 1997 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_8 5600 доларів США в рахунок сплати боргу за її розпискою від 20 вересня 1996 року, та претензій до неї не має (т.1 а.с.10).

Матеріалами справи встановлено, що 02 жовтня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_5 (т.3 а.с.16).

18 травня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав ОСОБА_5 в борг грошову суму в розмірі 164125,00 грн., а остання зобов'язалась повернути вказану суму до 18 травня 2007 року.

В забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за договором іпотеки від 18 травня 2006 року, іпотекодавець відповідно до п.6 Договору надав в іпотеку ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_4 (т.2 а.с.89-90).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.2 а.с.139).

Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі і на квартиру АДРЕСА_1.

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_4, що підтверджується копією спадкової справи (т.2 а.с.133-240).

Згідно ч. 1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов'язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.

Матеріалами справи встановлено, що після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернувся до спадкоємця ОСОБА_4 з вимогою повернути борг шляхом переходу права власності до іпотекодержателя на пердмет іпотеки, на що останній погодився, оскільки вказані умови були закріплені попереднім нотаріально посвідченим договором від 26 квітня 2010 року, але оформити право власності на ОСОБА_6 виявилося неможливим, оскільки державним нотаріусом було зупинено вчинення нотаріальних дій стосовно спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

Встановлено, що дані обставини стали причиною звернення ОСОБА_6 до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язання ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_7 звільнити квартиру.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_7 про визнання права власності та виселення був задоволений; визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 30,4 кв.м.; усунуто ОСОБА_6 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, та стягнуто з останніх в рівних частках судові витрати. Рішення набрало законної сили. (т.1 а.с.191, 199-201, т.2 а.с.110 - 112).

17 січня 2012 року право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про державну реєстрацію (т.3 а.с. 17).

08 серпня 2013 року право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна щодо об,єкта нерухомого майна (т.3 а.с.208-211).

Таким чином, на даний час власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_6

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд вважає, що заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2011 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року, при розгляді даної справи має приюдіціальне значення.

Тому, обставини, які встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2011 року, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

З змісту ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, якою були скасовані рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2015 року, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, вбачається, що обраний ОСОБА_8 спосіб захисту не може відновити її порушені права, оскільки остання з позовом про витребування спірної квартири від власника на підставі ст.388 ЦК України не зверталася.

Суд касаційної інстанції зазначав, що відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які набули майно поза волею власника.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Протягом розгляду справи після скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2015 року, ні ОСОБА_8, ні її правонаступниця ОСОБА_2 з позовними вимогами про витребування спірної квартири до суду від власника на підставі ст.388 ЦК України не зверталися.

Згідно ч.2 ст.264 ЦК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, у зв'язку з їх недоведеністю.

Що стосується застосування строків позовної давності, то суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, передбачених статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у справі.

Як роз'яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Оскільки позивачка не довела свої позовні вимоги, то суд не застосовує строк позовної давності, а вирішує спір по суті.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.41, 48, 62, 70, 80, 224, 225, 227 ЦК Української РСР 1963 року, ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216, 387, 388 ЦК України, керуючись ст.ст. 12,13, 81, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 07 березня 2018 року.

Суддя: О.М. Сегеда