Справа №336/6213/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Жупанової І.Б., за участі секретаря судового засідання Падалка А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №336/6213/17, пр.№2/336/391/2018 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Запорізької міської ради, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання права власності за набувальною давністю, з участю представника позивачів ОСОБА_3, представника відповідача і третьої особи - ОСОБА_4-,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду 01.11.2017 р. з позовом про визнання за кожним з них права власності за набувальною давністю на ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (житлового приміщення), зазначивши підставою позову ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), у спосіб захисту, передбачений п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Позиція позивачів, їх представника, викладена в позовній заяві і в вступному слові, полягає в такому:

Позовні вимоги позивачі і їх представник мотивували тим, що ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_5, які проживали на той час в АДРЕСА_2, що належав матері ОСОБА_5, як працівникам ЖЕКу, в якому позивач ОСОБА_1 працював електриком - електромонтером з 1981 р., в зв'язку з перебуванням в черзі на надання службового житла, начальником ВРЄЖО № 3 ОСОБА_6 було запропоновано заселитися в приміщення колясочної, що знаходилася на першому поверсі в одному з під'їздів житлового будинку АДРЕСА_1, переобладнавши нежитлове приміщення в житлове за власні кошти.

З дозволу начальника ВРЄЖО-3 позивач ОСОБА_1 з дружиною за власні кошти переобладнали нежитлове приміщення колясочної в однокімнатну квартиру, заселилися в неї, ніякого ордеру на вселення не видавалося, ніякі документи не оформлювалися, про наявність чи відсутність будь якого рішення відповідача з приводу цієї квартири позивачам відомо не було.

Позивача і його дружину з 17.03.1992 р. прописали в квартирі за усним розпорядженням начальника ВРЄЖО-3, в підпорядкуванні якого на той час знаходилася паспортистка ЖЕКу.

Позивачка ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3. і прописана в квартирі з 26.01.2008 р.

В подальшому були оформлені особові рахунки і договори на надання комунальних послуг, які оплачувалися сім'єю.

Оформленням всіх документів на квартиру мало займатися керівництво ВРЕЖО, але цього не зробили, на його звернення віддали неоформлену документацію, з поясненням, що це все, що вони встигли зробити.

Позивачі в 2017 р. звернулися в Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Запорізькій області з повідомленням про початок виконання будівельних робіт, подали декларацію про готовність об'єкту до експлуатації, за власний рахунок провели інвентарізацію, ніякого рішення міської ради не приймалося, оскільки вони не зверталися ані до міської ради, ані до районної адміністрації.

Позивачі продовжують проживати в даній квартирі, що підтверджується реєстрацією за вказаною адресою, постійно сплачують комунальні послуги за вказаною адресою, вважають, що добросовісно та відкрито володіють цим майном більше десяти років, що підтверджується показаннями свідків, вказане приміщення є їх єдиним житлом, просять суд визнати за ними право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю по ? частині за кожним.

Заперечення відповідача і третьої особи полягають в такому:

Відповідач - Запорізької міська рада, яка представляє територіальну громаду, третя особа - районна адміністрація по Шевченківському району Запорізької міської ради - проти позову заперечували, представник відповідача та третьої особи ОСОБА_4 мотивувала заперечення відсутністю у позивачів законних підстав для набуття права власності на спірне приміщення, оскільки їм воно не виділялося у встановленому порядку, ордер ані загальний, ані службовий, що є єдиною підставою для вселення, позивачам не надавався, іншого рішення, пов'язаного з розпорядженням цим приміщенням, відповідачем не приймалося, на квартирному обліку вони не перебували, зазначене приміщення станом на час розгляду справи не може визнаватися житловим, оскільки не переводилося з нежитлового в житлове згідно з процедурою, визначеною Порядком переведення нежитлового приміщення (будівлі) у житлове, затвердженому рішенням міської ради № 35 від 25.07.2012 р., з таким питанням позивачі до Запорізької міської ради і до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району не зверталися.

За заявами, клопотаннями учасників справи долучені, витребувані і досліджені письмові докази, допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Після початку розгляду спору по суті 11.01.2018 р., в зв'язку з неможливістю його вирішення в даному судовому засіданні в зв'язку з задоволенням клопотання відповідачів про виклик в судове засідання голови будинкового комітету для з'ясування належності будинку, оголошено перерву з призначенням судового засідання на 06.02.2018 р., в якому ухвалено про задоволення клопотання позивачів про витребування доказів, судове засідання проведено без участі сторін за їх заявами, оголошено перерву в слуханні справи до 07.03.2018 р.

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось.

Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин:

У відповідності до вимог ст. 13 Цівільного процессуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обраним позивачами предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є визнання права власності за набувальною давністю на спірне майно, як на об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру, як житлове приміщення, у зв'язку з відкритим, безперервним володінням цим майном більше десяти років.

Позивачі, як на підставу набуття ними права власності за набувальною давністю посилалися на те, що вони добросовісно заволоділи нерухомим майном, відкрито та безперервно користуються ним протягом більше, ніж 10 років, підтверджуючи зазначену обставину фактом реєстрації проживання за адресою розташування нерухомості позивача ОСОБА_1 з 17.03.1992 р., позивачки ОСОБА_2 з 26.01.2008 р., здійсненням платежів за користування комунальними послугами, послугами телефонного зв'язку, утримання майна.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_3, яка є і представником позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні наполягали на задоволенні позову з підстав, викладених в ньому, вважають, що позивачі набули право власності на квартиру за набувальною давністю, і що спірне приміщення на час розгляду справи є житловим, хоча й рішення про його переведення в житлове з колясочної не приймалось, з цим питанням до відповідача не зверталися, відмови не отримували, але отримали консультацію щодо проходження цієї процедури, вважають її довготривалою та дорогою, питання про приватизацію порушувати не можуть, оскільки для цього в них вимагають ордер, якого в них немає, а, отже, вирішили звернутися до суду саме з таким предметом і підставою позову. Вважають що об'єкт нерухомості є квартирою.

Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом, а на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, право власності виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Отже, виходячи зі змісту правової норми, обраної позивачами підставою позову, обставинами, що мають юридичне значення, і підлягають доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України) є:

- встановлення власника майна або безхазяйності речі;

- факту добросовісності заволодіння чужим майном;

- факту відкритого і безперервного володіння нерухомим майном протягом десяти років;

- якщо предметом позову є нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, то доведенню підлягає і факт такої реєстрації.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність власника спірного майна на час виникнення спірних правовідносин, суд виходить з такого:

Позивачами зазначається, що адміністрацією ВРЄЖО №3 своєму працівникові ОСОБА_1 було виділене приміщення колясочної для переобладнання під службову квартиру за його власний рахунок, яке вони реконструювали в житлове - квартиру, в якій були зареєстровані з 17.03.1992 р., доказів, на підтвердження часу початку володіння чужим майном - колясочною, і часу, коли вони з неї створили нове майно-квартиру, позивачами не надавалося суду.

Оскільки суду не надавались ані пояснення, ані докази, коли саме почалося володіння позивачами приміщенням спочатку колясочної, з якої вони створили нове майно - квартиру, а потім квартирою, якою продовжують володіти, суд виходить з того, що це відбулося до ще до реєстрації позивачів в квартирі 17.03.1992 р..

Ця обставина є необхідною для з'ясування, чи був на той час у майна власник, оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, що випливає з положення статей 335 і 344 ЦК України, у відповідності до яких право власності за набувальною давністю може бути набуто або на чуже майно, тобто таке майно, яке належить на праві власності іншій особі, а не особі, яка заявляє про давність володіння, або на безхазяйну річ.

Суд дійшов висновку, що приміщення колясочної в багатоквартирному житловому будинку на час початку володіння ним позивачами не було безхазяйним, мало власника, відносилося до допоміжних (поняття не тотожне «нежитловим») приміщень державного житлового фонду, що знаходився в комунальній власності.

Такий висновок зроблений на підставі системного аналізу таких норм права:

Ст. 4 Закону України «Про власність» (далі ЗУ «Про власність»), який діяв з 15.04.1991 р. на початок виникнення спірних правовідносин, у відповідності до якої здійснення права власності належить власникові, який на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам;

Ст. 32 ЗУ «Про власність», у відповідності до якої суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів;

Ст. 5 Житлового кодексу Української РСР, та ст. 35 ЗУ «Про власність», якими державний житловий фонд віднесено до об'єктів права комунальної власності, що перебуває у віданні місцевих Рад;

Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (введено в дію з 22 липня 1992 року) та Рішення Конституційного Суду України 2 березня 2004 року N 4-рп/2004 Справа N 1-2/2004, яким надано офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у відповідності до яких колясочні в багатоквартирних будинках є допоміжними приміщеннями, а власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир, виходячи з чого випливає, що до початку приватизації допоміжні приміщення були об'єктом комунальної власності, а, відтак, відповідачем в справі є Запорізька міська рада, наділена правом представляти територіальну громаду.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність факту добросовісності володіння чужим майном, суд виходить з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, не знала і не могла знати про те, що вона володіє чужим майном.

Докази на підтвердження добросовісності володіння майном, яке вони вважають чужим, позивачі також суду не надавали, про них не зазначали, в позові лише зазначено про те, що відповідачем не оспорюється правомірність їх вселення в квартиру, докази на підтвердження такого визнання, незважаючи на заперечення цієї обставини в суді відповідачем, суду не наводились. Пояснили також про створення ними нового майна - квартири на місці розташування колясочної за власні кошти.

Факт проживання позивачів в спірному приміщенні з зазначеного часу відповідачем не оспорюється, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України є обставиною, що не підлягає доказуванню.

Позивачі і їх представник, незважаючи на це, наполягали на дослідженні доказів на підтвердження факту відкритості і безперервності володіння - їх постійного проживання за адресою спірного майна, суд задовольнив їх клопотання і цей факт підтверджено в суді поясненнями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_12, а також письмовими доказами: протоколом зборів будинкового комітету; копією паспорту ОСОБА_1 з зазначенням його місця реєстрації з 17.03.1992 р. за адресою АДРЕСА_1, що є адресою розташування спірного нерухомого майна; витягом з Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію проживання позивачки ОСОБА_2 з 26.01.2008 р. за тією ж адресою; відповіддю Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію позивачів за вказаною адресою; копіями договорів про надання послуг газопостачання від 06.05.2003 р., про надання послуг міського телефонного зв'язку від 17.03.1992 р., про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води від 02.02.2011 р. і від 23.01.2018 р., про користування електричною енергією від 08.02.2013 р.; копіями квитанцій про оплату ОСОБА_1 квартирної плати та інших послуг за адресою спірного майна з зазначенням номеру особового рахунку 24-43-47-2 в 1992 р. , 1993 р., в 1994 р., 1995 р..

Надану позивачами відповідь на заяву ОСОБА_1 від 24.01.2018 р. про підтвердження оплат за вихідним № 0053/О від 24.01.2018 р. ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» про оплату з 08.02.2007 р. по 01.11.2017 р. за особовим рахунком НОМЕР_3 суд відхиляє як неналежний доказ, оскільки з його змісту не вбачається що вказаний в ній особовий рахунок має відношення як до позивачів так і до спірного майна.

За заявою позивачів і їх представника долучено і досліджено такі письмові докази: копію технічного паспорту на квартиру № 107-а у житловому будинку АДРЕСА_1 станом на 05.10.2017 р.; копію повідомлення відповідачів Департаменту архітектурно - будівельної інспекції у Запорізькій області про початок виконання будівельних робіт від 28.09.2017 р. в п. 12 якого зазначено про початок будівництва 29.09.2017 р. і про його закінчення 04.10.2017 р.; копію декларації про готовність до експлуатації об'єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об'єктів з незначними наслідками (ССІ) від 13.10.2017 р., що зареєстровано Департаментом державної архітектурно - будівельної інспекції у Запорізькій області 18.10.2017 р. № ЗП 95; копія відповіді від 15.01.2002 р. ОСОБА_1 начальника ВРЕЖО № 3 про прийняття адміністрацією рішення про виділення йому, як електромонтеру, нежитлового приміщення колясочної для переобладнання під службову квартиру з правом оформлення за його рахунок всіх необхідних документів; копію звернення від 24.12.2004 р. начальника ВРЕЖО № 3 до Головного санітарного лікаря про узгодження переобладнання колясочної під службову квартиру; копія листа погодження на оформлення переобладнаної частини нежитлового приміщення під квартиру без дати, в якому квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, що належить міській раді, зазначено ОСОБА_1; копію трудової книжки ОСОБА_1, що підтверджує його роботу у ВРЕЖО № 3 на час виникнення правовідносин, що розглядаються.

Відповідач не визнає правомірність вселення позивачів в спірне приміщення і наявність, на момент виникнення спірних правовідносин і на час розгляду справи в суді у спірного приміщення статусу «житлового».

На підтвердження своїх заперечень посилається на Порядок переведення нежитлового приміщення (будівлі) у житлове, затверджений рішенням Запорізької міської ради № 35 від 25.07.2012 р., у відповідності до якого таке переведення відбувається виключно за рішенням виконавчого комітету, яким такого рішення не приймалося, позивачі до них не зверталися.

За клопотанням представника позивачів судом витребувані з ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації і досліджені такі письмові докази: інформаційна довідка-повідомлення про відсутність даних про балансоутримувача будинку АДРЕСА_1 і про наявність в матеріалах інвентарної справи довідки про перебування будинку на балансі КП ВРЄЖО 3 станом на 01.10.1996 р., копія якої додана, а також про те, що за даними останньої технічної інвентаризації від 05.10.2017 р. приміщення АДРЕСА_1 уявляє собою, у відповідності з повідомленням про початок виконання будівельних робіт від 28.09.2017 р. № ЗП 69, житлове приміщення (квартиру), яка переобладнана із раніше існуючого нежитлового приміщення.

Оцінивши вищезазначені докази, суд вважає, що вони лише підтверджують доводи відповідача про відсутність у позивачів підстав для визнання права на спірну нерухомість за набувальною давністю, оскільки квартира АДРЕСА_1 є нерухомим майном, що підлягає обов'язковій державній реєстрації, а доказів, що така державна реєстрація нерухомого майна, як квартири, відбулася, позивачами суду надано не було.

Суд вважає заперечення відповідача такими, що узгоджуються з вимогами ст. 344 ЦК України щодо відсутності у позивачів підстав для набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно - квартиру, а позицію позивачів щодо наявності у них такого права і про необхідність його судового захисту помилковою та такою, що не відповідає спірним правовідносинам і не підтверджується наданими ними суду доказами.

Одночасно позивачами наводились на обґрунтування підстав позову такі обставини, як законність вселення в квартиру, наявність договору найму, що не можуть бути доказами підстав для набуття права власності на квартиру за набувальною давністю, яка поширюється на випадки фактичного незаконного (безтитульного) володіння чужим майном, оскільки наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, виключає застосування набувальної давності.

Зазначені обставини не мають відношення до підстав позову, не були предметом доказування в цій справі, тому не оцінюються судом.

Отже, спірне нерухоме майно, що уявляє собою квартиру, право власності на яку позивачі просять визнати в судовому порядку, не переводилося в житлове приміщення, не зареєстроване як новостворений об'єкт нерухомості, доказів того, що відповідачем було відмовлено позивачам в прийнятті відповідних рішень, позивачами суду не надано, відтак, до прийняття необхідних рішень уповноваженим на те органом влади, зазначений об'єкт, як квартира, не може бути легалізована судом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходить із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, за встановлених обставин справи, відсутні підстави, передбачені статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачами права власності на квартиру за набувальною давністю, відсутнє порушення відповідачем права позивачів, за захистом якого вони звернулися до суду.

Позивачі в позові посилалися на такі статті ЦК України: 203, 215, 229, 230, 233, які суд не застосував тому, що ними не регулюються спірні правовідносини, що розглядалися судом.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77, 81, 82, 211, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, до Запорізької міської ради, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання права власності за набувальною давністю на ? частку квартири АДРЕСА_1 відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, до Запорізької міської ради, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання права власності за набувальною давністю на ? частку квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення було складене 09.03.2018 р.

Протягом двох днів з дня складання повного судового рішення надіслати учасникам справи копії повного судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя