АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1370/18 Справа № 202/7398/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвій Л.О., Пидищи М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до апеляційного суду Луганської області, третя особа Лівобережний районний центр зайнятості про стягнення сум інфляції, трьох відсотків річних та пені

за апеляційною скаргою Апеляційного суду Луганської області

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

28.11.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до апеляційного суду Луганської області, третя особа Лівобережний районний центр зайнятості про стягнення сум інфляції, трьох відсотків річних та пені й просила стягнути з відповідача на її користь втрати від інфляції у розмірі 5956,28 грн., 3% річних у розмірі 482,25 грн. та пеню у розмірі 8492,70 грн. В обґрунтування позову з урахуванням уточнень посилалася на те, що з 25.07.2011 року вона працювала в апеляційному суді Луганської області на посаді помічника судді. При переведенні суду з зони АТО до міста Сєвєродонецька Луганської області вона надала згоду на роботу за новим місцем розташування суду. 21.02.2015 року вона була звільнена за статтею 38 КЗпП України. 18.03.2015 року вона стала на облік у Лівобережний районний центр зайнятості м. Дніпра, як особа, яка підшукує роботу, та з цього часу їй нараховувалася допомога по безробіттю. При проведенні розрахунку допомоги по безробіттю працівниками центру було зясовано, що дані щодо наявності сплати страхових внесків за грудень 2014 року відсутні в базі Пенсійного фонду України, з котрим Центр зайнятості має єдину базу даних. З цих причин їй, позивачеві, була нарахована допомога у значно меншому розмірі, а саме до сум розрахунку не була включена сума, нарахована та виплачена в грудні 2014 року у розмірі 20 706,00 грн. 28.01.2016 року вона звернулася до Головного Управління Пенсійного фонду України в Луганській області із запитом, на котрий 01.02.2016 року їй було надіслано відповідь за вих. № 43/П-6 про те, що по страхувальнику апеляційному суду Луганської області було встановлено відсутність звітних даних та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за грудень 2014 року та було рекомендовано їй звернутися до апеляційного суду Луганської області для подання звітності за грудень 2014 року до Державної фіскальної служби України та сплати єдиного соціального внеску. На її звернення до Сєвєродонецької місцевої прокуратури, яке було передано для виконання до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку, було повідомлено, що апеляційний суд, нібито, сплатив єдиний внесок за грудень 2014 року, однак не надав звіту про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за грудень 2014 року. В результаті вжитих заходів 08.02.2016 року апеляційний суд Луганської області надав звітність за грудень 2014 року та платника було притягнуто до відповідальності за неподання звітності щодо єдиного внеску, що передбачена п. 7 ч. 1 ст. 25 Закону. Позивач зазначила, що в подальшому все одно необхідні дані не зявилися в базі ПФУ, тому виплата допомоги по безробіттю продовжувалася у раніше встановленому розмірі. Відповідно до відповіді Лівобережного районного центру зайнятості м. Дніпра від 21.09.2016 року за вих. № 2817 остаточні дані по заробітній платі та сплаті страхових внесків отримані 03.08.2016 року. На підставі оновлених даних зроблено розрахунок середньої заробітної плати, з якої обчислюється розмір допомоги по безробіттю та донараховано суми допомоги по безробіттю. Позивач вважає, що відповідач є боржником, який прострочив виконання грошового зобовязання своєчасного перерахування до бюджету суми єдиного внеску за грудень 2014 року, що потягло за собою втрату нею частини суми допомоги по безробіттю, яка знецінилася за певний період через винні дії посадової особи відповідача, у звязку з чим була вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до апеляційного суду Луганської області, третя особа Лівобережний районний центр зайнятості про стягнення сум інфляції, трьох відсотків річних та пені задоволені.

Стягнуто з апеляційного суду Луганської області на користь ОСОБА_2 втрати від інфляції у розмірі 5956,28 грн., 3% річних у розмірі 482,25 грн. та пеню у розмірі 8492,70 грн., а всього 14 931, 23 грн..

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 159-160).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.175-179).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити позивачці у позові, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач з 25.07.2011 року працювала в апеляційному суді Луганської області на посаді помічника судді. 21.02.2015 року позивач була звільнена за статтею 38 КЗпП України (а.с. 6-7).

18.03.2015 року позивач стала на облік у Лівобережний районний центр зайнятості м. Дніпра, як особа, що підшукує роботу, та з цього часу їй нараховувалася допомога по безробіттю (а.с. 7).

При проведенні розрахунку допомоги по безробіттю працівниками центру було зясовано, що дані щодо наявності сплати страхових внесків за грудень 2014 року відсутні в базі Пенсійного фонду України, з котрим Центр зайнятості має єдину базу даних.

Державною податковою інспекцією у м. Сєвєродонецьку було проведено камеральну перевірку з питання неподання, несвоєчасного подання звітності щодо єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.12.2014 року по 31.05.2015 року апеляційним судом Луганської області. За результатами вказаної перевірки 04.02.2016 року складено акт № 134/12-14-17-03/02890564, відповідно до котрого було встановлено, що апеляційний суд Луганської області не надав звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за грудень 2014 року. Граничний строк подання звіту щодо єдиного соціального внеску становить 20.01.2015 року, фактично звіт не надано, що є порушенням чинного законодавства в частині неподання звітності щодо єдиного внеску (а.с. 35).

Відповідно до відривного талону до звіту з відміткою податкового органу про дату отримання звіту, звіт за грудень 2014 року апеляційним судом Луганської області був поданий лише 08.02.2016 року (а.с. 37).

У звязку із несвоєчасним поданням відповідачем звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за грудень 2014 року позивачеві була нарахована допомога у значно меншому розмірі, а саме до сум розрахунку не була включена сума, нарахована та виплачена в грудні 2014 року у розмірі 20 706,00 грн. (а.с. 8-13).

Остаточні дані по заробітній платі та сплаті страхових внесків були отримані Лівобережним районним центром зайнятості м. Дніпра 03.08.2016 року, після чого позивачеві було здійснено відповідні донарахування та доплата допомоги по безробіттю у загальному розмірі 17 943,29 грн. (а.с. 16, 17).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачем було несвоєчасно подано звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за грудень 2014 року до органів фіскальної служби, внаслідок чого позивачеві виплачувалася допомога по безробіттю у нижчому розмірі, у звязку із чим з відповідача підлягає стягненню на користь позивача втрати від інфляції - 5956,28 грн., 3% річних - 482,25 грн. та пеня - 8492,70 грн.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції фактично виходив з норм, які регулюють правові відносини зобов'язального характеру, передбачені ст. ст. 526, 530, 610, 611 ЦК України.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 зазначеного Кодексу відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Згідно розяснень Верховного Суду України, зазначеного в аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві про те, що передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини.

Зі справи вбачається, що спір між сторонами є похідним від трудових правовідносин, які існували між сторонами по справі, і виник через несвоєчасність подання звіту роботодавця до податкового органу, у зв'язку з чим вона значно пізніше у повному обсязі отримала суму допомоги по безробіттю, яка їй призначалася й виплачувалася третьою особою.

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України про обовязок боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, які склалися між сторонами.

Також, суд 1 інстанції не навів та не обґрунтував в своєму рішенні підстави для стягнення пені на підставі ч. 3 ст. 549 ЦК України, як відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки подання звіту до фіскального органу є зобов'язанням відповідача перед державою в особі фіскального органу, а не перед позивачем, а відтак грошове зобов'язання відповідач перед позивачем не порушив.

Отже, судом 1 інстанції було застосовано до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про стягнення з Апеляційного суду Луганської області на користь ОСОБА_2 сум інфляції, трьох відсотків річних та пені підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог, з вищезазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до апеляційного суду Луганської області, третя особа Лівобережний районний центр зайнятості про стягнення сум інфляції, трьох відсотків річних та пені відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: