Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 750/6409/15-ц

провадження № 61-8723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (відповідач за зустрічним позовом),

відповідачі: ОСОБА_4 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів Онищенко О. І., Кузюри Л. В., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 14 травня 2008 року сторони уклали кредитний договір № 73/2402/08 відповідно до якого позивач надав ОСОБА_4 кредит в сумі 66 585 євро, строком до 29 березня 2012 року, із щомісячною сплатою за користування кредитними коштами 13 % річних.

З метою належного виконання сторонами умов зазначеного договору, того ж дня позивач уклав з ОСОБА_5 договір поруки, відповідно до якого остання солідарно відповідає перед кредитором за виконання ОСОБА_4 зобов'язань у повному обсязі.

У зв'язку із невиконанням умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_4 і наявністю солідарного обов'язку у ОСОБА_5 03 червня 2015 року банком було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, однак станом на день звернення до суду зобов'язання за договором не виконано.

Враховуючи викладене банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів 994 678,65 грн заборгованість за кредитним договором № 73/2402/08 від 14 травня 2008 року.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсними правочинів, а саме додаткового договору № 5 від 31 серпня 2009 року до кредитного договору від 14 травня 2008 року № 73/2402/08, додатку № 1 до додаткового договору № 5 та додаткового договору № 2 від 31 серпня 2009 року до договору поруки від 14 травня 2008 року, посилаючись на те, що зазначені договори укладені з порушенням вимог частини першої статті 203 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсними правочинів задоволено.

Визнано недійсними: додатковий договір № 5 від 31 серпня 2009 року до кредитного договору від 14 травня 2008 року № 73/2402/08, додаток № 1 до додаткового договору № 5 та додатковий договір № 2 від 31 серпня 2009 року до договору поруки від 14 травня 2008 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір укладено строком до 29 березня 2012 року, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся в липні 2015 року, тобто поза межами позовної давності. Договір поруки від 14 серпня 2008 року вважається припиненим з 30 жовтня 2012 року за приписами частини четвертої статті 559 ЦК України.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що доведення в суді факту неналежності відповідачу ОСОБА_4 підписів, проставлених від його імені в оскаржуваних правочинах, свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на укладення цих правочинів, що є безумовною підставою для визнання їх недійсними.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року рішення районного суду скасовано.

Позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором № 73/2402/08 від 14 травня 2008 року в сумі 994 678,65 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсними правочинів відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги банку суд апеляційної інстанції виходив з того, що 12 січня 2014 року згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_4 здійснив останній платіж по кредитному договору №73/2402/08, а тому позовна давність не застосовується до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачем виконувались зобов'язання за кредитним договором, відповідно до нових умов, передбачених додатковим договором № 5 з додатком № 1, що свідчить про наявність волевиявлення ОСОБА_4 на їх укладення.

Враховуючи факт виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором апеляційний суд дійшов висновку про сплив позовної давності, щодо звернення з позовом про визнання вище зазначених правочинів недійсними.

У травні 2016 року до суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_4 у якій він, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд прийняв рішення на підставі неправомірно залучених до справи доказів на стадії апеляційного провадження, тобто з порушенням порядку, встановленого законом. Надані до суду копії, зокрема, заяв на переказ готівки є неналежними доказами, оскільки вони не засвідчені належним чином та не містять обов'язкових реквізитів.

З серпня 2009 року він не здійснював жодних платежів на виконання умов кредитного договору, підпис на долучених та прийнятих апеляційним судом ксерокопіях заяв на переказ готівки йому не належить. Зважаючи на те, що ці докази було залучено з порушенням процесуального порядку, оригінали для огляду надано не було, ОСОБА_4 був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» не надав суду першої інстанції доказів на спростування зустрічних позовних вимог, розрахунок заборгованості та заяви на переказ коштів, не свідчать про вільне волевиявлення учасника правочину на його укладення.

Банком пропущено строк звернення до суду, оскільки кредитний договір укладався до 29 березня 2012 року, а позивач за первісним позовом звернувся до суду у липні 2015 року.

У червні 2016 року банк подав заперечення на касаційну скаргута просив рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року справу № 750/6409/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 750/6409/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд установив, що 14 травня 2008 року сторони уклали кредитний договір № 73/2402/08 відповідно до якого позивач надав відповідачу ОСОБА_4 кредит в сумі 66 585 євро, строком до 29 березня 2012 року, із щомісячною сплатою за користування кредитними коштами 13 % річних (далі - Договір). Згідно погодженого сторонами графіку, що є Додатком № 1 до цього Договору, відповідач зобов'язаний був щомісячно до 14 числа сплачувати в повернення тіла кредиту і нарахованих відсотків по 1 417 євро.

З метою належного виконання умов договору, того ж дня позивач уклав із ОСОБА_5 договір поруки.

31 серпня 2009 року банк уклав з ОСОБА_4 додатковий договір № 5 до договору, яким сторони погодили збільшення плати за користування кредитними коштами до 15 % річних, а також строк користування кредитом до 29 березня 2022 року включно. Підписано додаток № 1 до додаткового договору № 5, яким визначено порядок і строки розрахунків за договором.

31 серпня 2009 року між позивачем і ОСОБА_5 було укладено додатковий договір № 2 до договору поруки від 31 серпня 2008 року, в якому співвідповідач виразила свою згоду на збільшення плати за користування відповідачем кредитними коштами за договором до 15 % річних та строку користування кредитними коштами до 29 березня 2022 року включно.

Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи від 05 листопада 2015 року підписи від імені ОСОБА_4 в додатковому договорі № 5 від 31 серпня 2009 року до кредитного договору від 14 травня 2008 року № 73/2402/08, в додатку № 1 до додаткового договору № 5 та в Додатковому договорі № 2 від 31 серпня 2009 року до договору поруки від 14 травня 2008 року виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплатити процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В силу положень статті 57 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення) доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення).

Згідно журналу судового засідання Деснянського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2015 року розгляд справи відбувся без участі представника банку. При цьому було розглянуто його клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із участю в іншому судовому засіданні. До клопотання було долучено копію повістки. Суд першої інстанції визнав причини неявки неповажною і закінчив розгляд справи.

Зазначене стало підставою для дослідження судом апеляційної інстанції нових доказів.

10 березня 2016 року у судовому засіданні апеляційним судом було витребувано матеріали кредитної справи, проти чого представник ОСОБА_4 не заперечував.

Згідно заяв на переказ готівки ОСОБА_4 здійснював погашення кредитної заборгованості протягом всіх років до січня 2014 року.

На указаних заявах зафіксовано пред'явлення платником документа НОМЕР_1, тобто паспорта ОСОБА_4

З урахуванням наведеного, колегія суддів не приймає до уваги аргументи касаційної скарги, що ОСОБА_4 з серпня 2009 року не здійснював платежів на виконання умов кредитного договору укладеного 14 травня 2008 року.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що банком не пропущено позовну давність і апеляційним судом під час розгляду справи не порушено норм процесуального права.

В силу положень статей 256, 257 Кодексу позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частиною четвертою статті 267 Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, апеляційний суд, установивши, що додатковий договір № 5 до кредитного договору укладено 31 серпня 2009 року, про що було відомо ОСОБА_4, а зустрічна позовна заява подана до суду у липні 2015 року, дійшов правильного висновку про сплив позовної давності за указаними вище вимогами.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року, оскільки рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіВ. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило