Справа № 629/3064/16-ц
Номер провадження 2/629/23/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.03.2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Котяй А.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в м.Лозова цивільну справу №629/3064/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Константа Строй», треті особи: Міністерство Оборони України, Управління служби безпеки України в Дніпропетровській, Донецькій та Харківських областях, Рада національної безпеки і оборони України, про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку виплати розрахунку та моральної шкоди, представник позивача за довіреністю ОСОБА_2, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Константа Строй» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку виплати розрахунку та моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 22.07.2015 року по 07.09.2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, але останнім порушувалися права працівника, а саме всі бесіди проходили з представником відповідача ОСОБА_3, а саме виникла заборгованість у сумі 24 160, 00 грн., яка складається з боргу по заробітній платі, по оплаті добових та простою по вині власника. Зважаючи на вище викладене, позивач зазначає, що був вимушений припинити трудові відносини з відповідачем, однак після звільнення розрахунок фірма так і не здійснила. Позивач вказує, у січні 2016 року був викликаний до ВДВС Лозівського МРУЮ з питань заборгованості перед Лозівською ОДПІ по сплаті єдиного соціального внеску, так дізнався про те, що відповідач оформив якимсь чином трудові відносини з ним і що йому навіть виплачувалася заробітна плата. Отримавши довідку з ОДПІ дізнався, що перебував у трудових відносинах з 03.08.2015 року по 01.09.2015 року, що не відповідає дійсності, так як ніяких документів про прийняття на роботу, отримання заробітної плати та звільнення не підписував. Враховуючи зазначене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 24 160, 00 грн., середній заробіток за час затримки здійснення розрахунку при звільненні у розмірі 125 735, 40 грн., вихідну допомогу у сумі 31 433, 85 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн.
23.10.2016 року було відкрито провадження у справі суддею Лозівського міськрайонного суду Харківської області Дегтярчук М.О.
23.11.2016 року представником відповідача подано заперечення на позов, в яких зазначено, що позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Представник обґрунтовує викладене тим, що дійсно ТОВ «НВФ «Константа Строй» у 2015 році здійснювала набір працівників на виконання будівельних робіт на замовлення Міністерства оборони України на нульовій ліній в зоні проведення АТО. Під час проведення співбесід були відібрані копії паспортів та ідентифікаційних номерів всіх претендентів на співпрацю. ОСОБА_1 привернув до себе увагу тим, що не дав згоду на копіювання сторінок паспорту, які містили відомості щодо реєстрації місця проживання чи перебування, посилаючись на ст.25 КЗпП України. Також в запереченнях вказано, що ОСОБА_3 не відноситься до осіб, з якими згідно ч.2 ст.232 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний укласти трудовий договір. За результатами співбесід, як зазначає представник, було укладено з певною кількістю працівників трудові договори та лише після належного працевлаштування, на товаристві формувалася бригада та під керівництвом виконроба вирушала до зони АТО. З позивачем фірма трудові відносини так і не вступила, що підтверджує і сам позивач в позові, вказуючи, що ніяких документів про прийняття на роботу, отримання заробітної плати та звільнення, він не підписував.
Вимоги ст.29 КЗпП України, відносно помилково оформленого, але не допущеного до роботи ОСОБА_1, не було виконано, так як фактично на роботу його не приймали та не допускали до роботи. У серпні 2015 року бухгалтером ТОВ «НВФ «Константа Строй» ОСОБА_4 було істотно порушено порядок ведення бухгалтерського обліку та помилково внесено прізвище позивача до списку, за що пізніше було винесено догану бухгалтеру. Також, представник зазначає, що позивач вводить суд в оману з метою збагачення та не надає жодних доказів на підтвердження вказаного у позові. Враховуючи викладене, представник фірми просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, так як трудових відносин між фірмою та позивачем не виникало.
18.04.2017 року представником Управління СБУ у Дніпропетровській області надано пояснення, в яких вказано, що інформація, яка б вплинула на спір в даній справі, відсутня в Управлінні, відсутні відносини зі сторонами по справі та відповідно рішення суду ніяк не може вплинути на правове становище Управління.
22.05.2017 року представником Ради національної безпеки і оборони України надано лист про неможливість участі Ради як третьої особи у цивільному процесі через відсутність цивільної процесуальної правосубєктності.
01.06.2017 року представником Міністерства Оборони України подано клопотання про застосування строків позовної давності,так як позивач повинен звернутися протягом трьох місяців з дня, коли дізнався про порушене право. А тому відповідно до викладеного, ОСОБА_1 пропустив строк для звернення до суду. Представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог по причині пропуску строку.
07.06.2017 року представником Служби безпеки України надано пояснення, в яких вказано, що Управління не перебуває та не перебувало у цивільних правовідносинах зі сторонами процесу, а тому рішення суду ніяк не може вплинути на цивільні права та обовяязки Управління. Також зазначає, що право відповідачу доступу до інформації відповідачу та його представнику Управління не надавало, а тому не може вказати чи є дана інформація секретною.
15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції, справа підлягає розгляду за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
28.12.2017 року вказану цивільну справу передано в провадження судді Каращука Т.О. у звязку з закінченням строку повноважень судді Дегтярчук М.О.
18.01.2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та надано строк сторонам для подання відзиву та пояснень.
13.02.2018 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому вказано, що трудових відносин між фірмою та позивачем не існувало, а тому вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.
13.02.2018 року представником Управління СБУ у Дніпропетровській області надано пояснення, в яких вказано, що інформація, яка б вплинула на спір в даній справі, відсутня в Управлінні, відсутні відносини зі сторонами по справі та відповідно рішення суду ніяк не може вплинути на правове становище Управління.
Порядок спрощеного позовного провадження передбачає розгляд справи без виклику(повідомлення) сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказах за відсутності клопотань сторін про інше.
Розглянувши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини.
Згідно довідки ДФС України, наданої позивачем, ТОВ «НВФ «Константа Строй» в 2015 році виплатила ОСОБА_1 2 775,62 грн.(а.с.7).
ОСОБА_5 про відрядження, наданих відповідачем, відсутнє посвідчення ОСОБА_1В.(а.с.61-67, 71-74, 77).
20.09.2015 року видано Наказ №12 про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_4(а.с.68) за порушення при веденні бухгалтерського обліку та фінансової звітності Товариства, а саме за неналежне заповнення первинних бухгалтерських документів, що привело до помилкового та безпідставного нарахування НДФО Громадянину ОСОБА_1 у
звязку з фактичним не прийняттям на роботу і як наслідком не допуском його до роботи, повязаної з будівництвом інженерних споруд, з метою зміцнення обороноздатності держави в Донецькій області.
20.09.2015 року Наказом №13(а.с.69) винесено догану головному інженеру фірми ОСОБА_6 за неналежне виконання службових обовязків, а саме за несвоєчасне подання інформації, що привели до невірного складання первинних бухгалтерських документів, а саме до помилкового та безпідставного нарахування НДФО Громадянину ОСОБА_1 у звязку з фактичним не прийняттям на роботу і як наслідком не допуском його до роботи, повязаної з будівництвом інженерних споруд, з метою зміцнення обороноздатності держави в Донецькій області.
Відповідно до Наказу №33-К від 03.08.2015 року(а.с.70), серед направлених у відрядження з 03.08.2015 року по 31.08.2015 року позивача не має.
Згідно Табелю обліку використання робочого часу за серпень місяць 2015 року(а.с.75), у списку прізвище позивача відсутнє.
Згідно з платіжною відомістю №23 від 29.09.2015 року(а.с.76), у списку є ОСОБА_1, якому нараховано 2 027,09 грн., але підпису позивача не має.
Позивачем надано фотознімки(а.с.116-117), на яких відсутні будь-які відмітки щодо дати, місця та особи, якою вони зроблені.
Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору.
Згідно ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Враховуючи ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У частині першій статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, тобто порушення позивачем строків позовної давності, як зазначає Міністерство Оборони України, відсутнє.
Відповідно до розяснень Пленуму ВСУ у п.7 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.
Як зазначає сам позивач в позові, документів про прийняття на роботу, оплату праці та звільнення він не підписував, що свідчить про відсутність укладеного трудового договору. Документів, що підтвердили б допуск до роботи, позивачем надано не було. В списку та в наказі прізвище позивача відсутнє.
Згідно зі ст.94 КЗпП України та с.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
В даному випадку серед матеріалів справи дійсно є довідка про нараховану заробітну плату, надана позивачем, але, як вбачається з наказів, наданих відповідачем, вказана в довідці ОДПІ заробітна плата є помилкою головного інженера та бухгалтера, про що свідчить і відсутність підпису ОСОБА_1 в платіжній відомості. Викладене свідчить про помилкове внесення позивача до платіжної відомості та про відсутність трудових правовідносин, так як відсутня документація прийняття, звільнення з роботи, допуску до роботи та відсутні записи в трудовій книжці. Про факт помилки свідчить і зазначена не згода в позові ОСОБА_1 з періодом трудових відносин, за які в довідці ОДПІ нарахована заробітна плата.
Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) (далі - постанова Пленуму від 31.03.1995) роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.
У п.9 постанова Пленуму від 31.03.1995 роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Зазначені у позові підстави для стягнення моральної шкоди не знаходять підтвердження в наявних матеріалах справи, а тому відповідно суму за спричинення моральної шкоди не підлягає стягненню з відповідача.
Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК).
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Зважаючи на викладене, факт відсутності підписання трудових договорів, документації про оплату праці та звільнення не оспорюється, тобто не оформлення трудових правовідносин підтверджується як позивачем, так і відповідачем.
На підставі ч.2 ст.80 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Враховуючи вище викладене, вивчивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як, позивачем не надано жодних доказів підтвердження трудових відносин з відповідачем, а саме укладення трудового договору чи фактичного допуску до виконання робіт.
Керуючись ст.ст. 2,3,21,94, 116-117, 233 КЗпП України, ст.ст. 4, 12, 76-77, 80, 81-82, 141, 263-265 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. № 4, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Константа Строй», треті особи: Міністерство Оборони України, Управління служби безпеки України в Дніпропетровській, Донецькій та Харківських областях, Рада національної
безпеки і оборони України, про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку виплати розрахунку та моральної шкоди, представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О.Каращук