Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 630/151/16-ц

провадження № 61-5449св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П., від 04 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання недійсними договорів іпотеки, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 29 квітня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» уклало договір купівлі-продажу кредитного портфелю з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до якого, згідно з додатком № 1, увійшли кредитні договори від 28 травня 2008 року та від 30 липня 2008 року, укладені між нею та ПАТ «ОТП Банк».

30 квітня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення права вимоги, до якого, згідно з додатком № 1, увійшли договори іпотеки від 28 травня 2008 року та від 30 липня 2008 року.

Вважала, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю повинен укладатися одночасно з договором відступлення права вимоги за договорами іпотеки, або укладатися лише договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки. Укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю раніше ніж укладання договору про відступлення права вимоги унеможливлює підписання цього договору, з підстав того, що продавець, підписавши продаж свого кредитного договору, вже не має прав на вимогу за кредитом і не має прав на передачу вимоги за договорами, які забезпечували виконання основного кредитного договору.

Вказувала на те, що постановою Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року у справі № 2-а-12909/12/2670 визнано, що продаж банками кредитних портфелів фізичних осіб Факторинговим та іншим компаніям є незаконним, а Міністерство юстиції України своїм листом № 13/28/1172 заборонило нотаріусам переоформлювати іпотечні договори на третіх осіб.

ОСОБА_4 також вважала, що оскільки згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене лише виконання дійсного зобов'язання, то іпотека є дійсною до припинення основного зобов'язання, а отже з припиненням дії кредитних договорів для ТОВ «ОТП Факторинг Україна», припинилися і похідні від них договори іпотеки, які відповідно до статті 215 ЦК України є недійсними з моменту їх укладення.

06 квітня 2016 року ОСОБА_4 зменшила позовні вимоги та, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року згідно з постановою Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року та частиною другою статті 215 ЦК України є нікчемним і визнання такого правочину недійсним не вимагається, а також нікчемним є договір про відступлення права вимоги від 30 квітня 2010 року на підставі частини другої статті 215 ЦК України, статті 228 ЦК України, просила визнати недійсними договір іпотеки від 28 травня 2008 року та договір наступної іпотеки від 30 липня 2008 року. Також просила визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, який виданий на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитними договорами від 28 травня 2008 року та від 30 липня 2008 року на загальну суму 13 488 055,16 грн та судового збору у розмірі 3 219 грн.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області у складі судді Дем'яненко І. В. від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки від 28 травня 2008 року та договір наступної іпотеки від 30 липня 2008 року. У задоволенні позовних вимог про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що договір факторингу суперечить положенням статті 1078 ЦК України, відповідно до статті 228 ЦК України такий договір є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок та за приписами статті 216 цього Кодексу не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Керуючись статтею 215 ЦК України, суд дійшов висновку про визнання недійсними договору іпотеки та договору наступної іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки від 28 травня 2008 року та договору наступної іпотеки від 30 липня 2008 року відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про нікчемність договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Також матеріали справи не містять доказів того, що у момент укладення договору іпотеки та договору наступної іпотеки не були додержані вимоги встановлені частинами першою-третьої, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору іпотеки від 28 травня 2008 року та договору наступної іпотеки від 30 липня 2008 року. Вказувала на те, що у зв'язку із продажем 29 квітня 2010 року основного зобов'язання, припинили свою дію і похідні від них договори іпотеки. Крім того, кредитні договори та договори іпотеки були продані банком під час дії заборони Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на такі операції згідно з розпорядженням від 03 квітня 2009 року № 231, що є підставою для визнання недійсними договорів іпотеки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 28 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 268 тис. дол. США

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки; предметом іпотеки є нерухоме майно - нежитлові будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1.

30 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 46 тис. дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 30 липня 2008 року укладений договір наступної іпотеки; предметом іпотеки є нерухоме майно - нежитлові будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1.

29 квітня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП банк» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Згідно з додатком № 1 до цього договору до кредитного портфелю увійшли зазначені вище кредитні договори від 28 травня 2008 року та від 30 липня 2008 року.

30 квітня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП банк» був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого останнє відступило факторові сукупність прав, належних банку за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставне майно, зокрема і за договорами іпотеки від 28 травня 2008 року та від 30 липня 2008 року.

09 серпня 2013 року Люботинський міський суд Харківської області видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитними договорами від 28 травня 2008 року та від 30 липня 2008 року на загальну суму 13 488 055,16 грн та судового збору у розмірі 3 219 грн.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 вказувала на те, що правовою підставою для визнання недійсними договорів іпотеки від 28 травня 2008 року та від 30 липня 2008 року є припинення основного зобов'язання у зв'язку з нікчемністю договорів купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Відступлення за договором купівлі-продажу кредитного портфелю зобов'язання за кредитним договором як підстави для припинення зобов'язання, норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають, отже, відсутні підстави вважати недійсними оспорювані договори іпотеки у зв'язку з припиненням основного зобов'язання.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачений перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Установивши, що обставини, на які посилається позивач, не є підставою для визнання договору іпотеки від 28 травня 2008 року та наступної іпотеки від 30 липня 2008 року недійсними, а матеріали справи не містять доказів того, що у момент укладення договору іпотеки та договору наступної іпотеки не були додержані вимоги встановлені частинами першою-третьої, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що договір факторингу відповідно до статті 228 ЦК України є нікчемним правочином є безпідставними, оскільки вказаний договір не порушує публічний порядок.

Також безпідставним є посилання у касаційній скарзі на постанову Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року у справі № 2-а-12909/12/2670, оскільки вказаним судовим рішенням не ухвалено остаточне рішення, а справу направлено на новий судовий розгляд, воно стосується інших фактичних обставин і ним не встановлено нікчемність договорів купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року та відступлення права вимоги від 30 квітня 2010 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк