Ухвала

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 500/7577/15-ц

провадження № 61-403 ск 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди та, уточнивши підстави своїх позовних вимог, просили суд стягнути з відповідача моральну шкоду на користь кожного позивача у розмірі 25 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_7 завдано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 моральну шкоду неправдивими та образливими твердженнями, що мали місце у зверненнях ОСОБА_7 до Департаменту Державної Архітектурно-Будівельної інспекції в Одеській області (вх. № П-1718 від 17 вересня 2015 року) та до Ізмаїльського МВ УМВС України в Одеській області (вх. № П-848 від 6 листопада 2015 року)

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, оскільки у цих випадках мала місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України. Крім того, звернення відповідача мають критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

19 грудня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року, у якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у касаційній скарзі посилаються на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що образливі вислови відповідача грубо порушують права позивачів та вказані дії спричинюють їм моральну шкоду.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Судами встановлено, що 8 вересня 2015 року відповідач письмово звернувся із заявою до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, яка була зареєстрована 17 вересня 2015 року за № П-1718. Цією ж заявою відповідач ОСОБА_7 просив зупинити діючі роботи та письмово його повідомити чи надавався відповідний дозвіл на проведення відповідних робіт тощо. 5 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_7 письмово звернувся із заявою до Ізмаїльського МВ УМВС України в Одеській області (реєстраційний номер П-848 від 6 листопада 2015 року) про відкриття кримінального провадження

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Тлумачення вказаних статей свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічне роз'яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Оскільки звернення відповідача ОСОБА_7 до Департаменту Державної Архітектурно-Будівельної інспекції в Одеській області та Ізмаїльського МВ УМВС України в Одеській області з заявами щодо здійснення будівельних робіт, свідчить про реалізацію особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не є поширенням недостовірної інформації, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GУMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права (статті 40 Конституції, статті 277 ЦК України) є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель