РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі Грібінчак К.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного Товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк», -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство „Дельта Банк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ „Дельта Банк, в якому просить: в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 423555,14 грн., з яких: тіло кредиту 382665,58 грн.; відсотки 40889,56 грн. за Договором про надання споживчого кредиту, звернути стягнення на предмет договору іпотеки №1701/0707/71-009 Z-1 від 13.07.2007 року з Король (ОСОБА_4) ОСОБА_4, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Рівне, пр. Князя Романа, 15 а, кв. 66 та є власністю Іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 13.07.2007 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів під № 2214671; визнати за АТ „Дельта Банк () право власності на: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Рівне, пр. Князя Романа, 15 а, кв. 66; судові витрати по справі покласти на Відповідача.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13.07.2007 року між АКБ „ТАС Комерцбанк, правонаступником якого є ПАТ „Сведбанк та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №1701/0707/71-009, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 25 000 доларів США за користування кредитом на строк з 13.07.2007 по 12.07.2032 року. Банк свої зобовязання за кредитним договором повністю виконав, надавши Відповідачеві кредит, в розмірі та строки, передбачені кредитним договором.

25.05.2012 року між ПАТ „Сведбанк та ПАТ „Дельта Банк було укладено Договір купівлі продажу права вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ „Сведбанк передає (відступає) ПАТ „Дельта Банк права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ „Дельта Банк замінює ПАТ „Сведбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ „Сведбанк до ПАТ „Дельта Банк прав вимогів боржників, до ПАТ „Дельта Банк переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ „Сведбанк) від боржників повного належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за №1306, №1307 від 25 травня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_6Г.).

Таким чином, керуючись Договором купівлі продажу прав вимоги за кредитами, АТ „Дельта Банк набуло статус Нового кредитора згідно ст.ст.512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та, відповідно, всіх процесуальних прав та обовязків Нового кредитора.

Отже, як вважає Позивач, відповідно до вищевказаного договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами, АТ „Дельта Банк набув права вимоги по кредитному договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 (іпотекодавець), за договором іпотеки №1701/0707/71-009 Z-1 від 13.07.2007 передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Рівне, пр. Князя Романа, 15 а, кв. 66, яка належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі продажу від 13.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Відповідно до ст. 33 Закону України „Про іпотеку, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 37 Закону України „Про іпотеку, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.

При цьому, Позивач зазначає, що Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору. Однак, зобовязання не виконані, у звязку з чим, за Відповідачем наявна заборгованість у сумі 423 555,14 грн., з яких: 382 665,58 грн. тіло кредиту, 40 889,56 грн. відсотки за кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахування вказаного законодавства, в рахунок виконання основного зобовязання, зазначає, що Позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст.36, 37 Закону України „Про іпотеку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та просить суд позовні вимоги задоволити, а саме: в рахунок виконання основного зобовязання визнати за ПАТ «Дельта Банк» право приватної власності на однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Рівне, пр. Князя Романа, 15 а, кв. 66, яка належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі продажу від 13.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Відповідач та її представник адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, просять відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву. Крім того, відповідачка пояснила, що на виконання умов кредитного договору від 13.07.2007 року нею своєчасно проводились розрахунки з банком в рахунок погашення боргу за кредитом. Однак, швидке зростання курсу долара по відношенню до гривні упродовж 2014 2015 років призвело її до тяжкого фінансового стану та неспроможності погашення кредиту. Зазначала, що вказана квартира є єдиним її житлом, де проживає її сімя, в тому числі неповнолітня дитина. А тому, вказана обставина повинна бути врахована при винесенні судового рішення.

Представник відповідачки адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні додатково зазначила, що згідно зі статтею 36 Закону України „Про іпотеку сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Крім того, вказала, що стаття 37 Закону України „Про іпотеку не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України „Про іпотеку суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. З цих підстав просила відмовити в позові.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.07.2007 року між АКБ „ТАС Комерцбанк, правонаступником якого є ПАТ „Сведбанк, та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №1701/0707/71-009 (далі Договір), згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 25 000 доларів США за користування кредитом на строк з 13.07.2007 року по 12.07.2032 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним Кредитним договором ОСОБА_2 (Іпотекодавець) за договором іпотеки №1701/0707/71 -009 Z-1 від 13.07.2007 року передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира належить їй на підставі Договору купівлі продажу від 13.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5

25.05.2012 року між ПАТ „Сведбанк та ПАТ „Дельта Банк було укладено Договір купівлі продажу прав вимог, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ „Сведбанк передає (відступає) ПАТ „Дельта Банк права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ „Дельта Банк замінює ПАТ „Сведбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ „Сведбанк до ПАТ „Дельта Банк прав вимоги до боржників, до ПАТ „Дельта Банк переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ „Сведбанк) від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Таким чином, керуючись Договором купівлі продажу прав вимоги за кредитами, АТ „Дельта Банк набуло статусу Нового кредитора згідно ст.ст. 512,513, 514, 516, 517 ЦК України та, відповідно, всіх процесуальних прав та обовязків Нового Кредитора.

Спірні відносини між банком і ОСОБА_2 виникли з приводу прострочення останньою зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 423 555,14 грн., з яких, 382 665,58 грн. тіло кредиту, 40 889,56 грн. відсотки за кредитом.

Однак, із таким способом захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ „Дельта Банк права власності суд не може погодитись із огляду на наступне.

У статті 12 Закону України „Про іпотеку визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України „Про іпотеку сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України „Про іпотеку не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

З урахуванням вимог ст.ст. 328, 335, 392 ЦК України та ст.ст. 36, 37 Закону України „Про іпотеку суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при винесенні Постанови у справі №61-2714 св 18 від 25.04.2018.

Також, в Постанові від 22.03.2017 року у справі №6-2967 цс 16 Верховний Суд України висловив правову позицію, з якої вбачається, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України „Про іпотеку, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом, підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в Позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо Відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в Позивача право власності, а також у разі втрати Позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України „Про іпотеку, статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу, позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України „Про іпотеку).

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за банком права власності, тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, а тому не підлягає до задоволення і позовна вимога про стягнення судового збору.

Керуючись ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України „Про іпотеку, ст.ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, ст.ст. 12-13, 76, 81, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного Акціонерного Товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк» відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 16 листопада 2018 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_7