Ухвала

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 199/8048/15-ц

провадження № 61-32701 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року у складі судді Руденко В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду за позовом до

Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 13 жовтня 2006 року між

ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. На забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 13 жовтня 2006 року між

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором, як солідарний боржник. 29 травня 2008 року банк направив на адресу позичальника та поручителя вимоги щодо повернення суми кредиту, нарахованих процентів, комісій та штрафних санкцій за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року, тим самим змінив строки виконання основного зобов'язання, а тому право вимоги до поручителя у банку виникло ще у 2008 році.

Посилаючись на положення частини четвертої статті 559 ЦК України, позивач просила визнати припиненою поруку за договором поруки № 0/П від 13 жовтня 2006 року, укладеним між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та

АКІБ «УкрСиббанк» на забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк виконання основного зобов'язання було встановлено до 12 жовтня 2015 року, до суду з позовом ОСОБА_1 звернулася 20 жовтня 2015 року, що не може свідчити про пропуск банком строку пред'явлення вимоги до поручителя, а тому вимоги про визнання поруки припиненою задоволенню не підлягають.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого

2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що строк виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року банком не змінювався, оскільки письмовою вимогою від

29 травня 2008 року, що була направлена ОСОБА_1, поручителю було запропоновано у визначений термін з дати отримання вимоги погасити прострочену заборгованість по кредитному договору, при цьому повного дострокового погашення заборгованості за кредитом, банк від поручителя не вимагав. Крім того, факт чинності поруки установлено заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня

2011 року, яким з ОСОБА_2 та ОСОБА_1, як поручителя, солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0 від 13 жовтня 2006 року у розмірі 188 890,00 грн. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень частини четвертої статті

559 ЦК України.

У листопаді 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій заявник просила скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого

2016 року і ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 жовтня 2017 року, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій не встановили чи було використано

ПАТ «УкрСиббанк» право вимоги дострокового повернення кредиту за кредитним договором № 0від 13 жовтня 2006 року. Висновки апеляційного суду про те, що вимога банку стосувалася лише простроченої заборгованості не відповідають дійсності, оскільки пред'явивши вимогу про повернення заборгованості за кредитним договором 13 жовтня 2006 року, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, у зв'язку з чим на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України порука є припиненою. Зазначеним обставинам суди належну правову оцінку не надали та необгрунтовано відмовили у позові.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Як убачається з позовних вимог та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, позивач просила визнати поруку припиненою з підстав передбачених частиною 4 статті 559 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суду послався у тому числі на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня

2011 року, яким із заявника, як поручителя, та позичальника солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором, а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитних договорів, договорів поруки та договорів іпотеки недійсними.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року(№202/4494/16-ц).

Постановляючи зазначену ухвалу, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду виходила з того, що Верховний Суд України у постановах: від 26 листопада 2014 року № 6-75цс14, від 03 лютого 2016 року № 6-2017цс15, від 06 липня 2016 року № 6-1199цс16, за подібних правовідносин та фактичних обставин висловив позицію про те, що судове рішення, що набрало законної сили, є обов'язковим до виконання, відповідно до положень статті 129 Конституції України, статей 553, 559 ЦК України. При ухваленні судом рішення про задоволення вимог кредитора до поручителя, стягнення з останнього кредитної заборгованості, судом обов'язково встановлювались обставини щодо дійсності поруки, в іншому разі неможливо б було задоволення таких вимог. Оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, тому підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України при новому позові до поручителя немає.

Разом з тим у постанові від 18 листопада 2015 року № 6-1779цс15 Верховний Суд України у справі за позовом кредитора до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, по суті відійшов від зазначеної вище правової позиції та дійшов висновку про те, що у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право дострокового стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, тобто змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому повинен був пред'явити позов до поручителя протягом строку, встановленого договором поруки, починаючи від дати судового рішення про задоволення вимог кредитора до поручителя. Проте кредитор з даним позовом до поручителя звернувся поза межами трирічного строку, встановленого договором поруки, тому відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилась.

Отже, правові висновки Верховного Суду України у наведених вище постановах при однакових фактичних обставинах і подібних правовідносинах зводяться до протилежних висновків.

Зазначене свідчить про виключну правову проблему при однакових фактичних обставинах та подібних правовідносинах.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК Українипровадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Ураховуючи, що справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду з метою ухвалення законного та обгрунтованого рішення, а також дотримання єдності практики розгляду подібних спорів, вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 202/4494/16-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 199/8048/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 202/4494/16-цза позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик