ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/890/18 Справа № 177/1031/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2017 року, яке постановлено суддею Коваль Н.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на проведення поліпшення та добудови житлового будинку.

В обґрунтування позову зазначено, що з 19 грудня 1997 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний за рішенням суду 17 вересня 2012 року. В період шлюбу відповідач на підставі договору дарування від 03.05.1998 року отримав у власність домоволодіння АДРЕСА_1 З 1997 року сторони разом стали проживати у вказаному домоволодінні, яке на той час фактично було непридатне для життя, в ньому не було газу, води, опалення. За час їх сумісного проживання з 1997 року по 2010 рік вони вели спільне господарство, здійснили масштабні будівельно-ремонтні роботи, встановили комунікації з водо та газопостачання, здійснили реконструкцію самого будинку: добудували додаткові приміщення: кухню, веранду, підвал, що дало змогу значно збільшити весь будинок та покращити умови проживання. На будівельні та ремонтні роботи домоволодіння, а також закупівлю будівельного матеріалу були витрачені кошти сімейного бюджету подружжя.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.12.2012 року позивачу відмовлено у визнанні за нею права спільної сумісної власності на спірний будинок, який належав відповідачу ОСОБА_2, внаслідок його суттєвого поліпшення.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи ринкова вартість домоволодіння після добудов і проведених невід'ємних поліпшень вартість будинку збільшилася на 283882 грн., 1/2 частка складає 141941 грн., яку позивач просила стягнути з відповідача в якості відшкодування витрат проведення поліпшення житлового будинку.

Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 141941 грн.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2016 року за заявою відповідача заочне рішення скасоване.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 141941 грн.

Додатковим рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1419,41 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що висновки суду ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах. Зокрема висновок експертизи є недопустимим доказом, оскільки датований 2013 роком, а з позовом позивач звернулась у 2015 році. Крім того, висновок експерта не відповідає предмету заявлених вимог. Позивачем доведено податковими накладними та товарними чеками лише суму 41000 грн., вартість проведених будівельних робіт, які не містять даних про особу платника. Судом не взято до уваги, що шлюбні відносини між ним та позивачем припинені у 2009 році.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 1997 року.

З грудня 2009 року шлюбні відносини між ними фактично припинені.

Від шлюбу подружжя мають малолітню доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлені вказані вище обставини, які відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування (том 1 а.с.14-зворот).

Згідно договору дарування від 03.05.1998 року ОСОБА_2 отримав у власність домоволодіння АДРЕСА_1, Криворізького району Дніпропетровської області.

Згідно характеристики КП БТІ м. Кривого Рогу, станом на 20.05.1998 року, вартість домоволодіння становила 7704 грн.

Згідно характеристики КП БТІ м. Кривого Рогу, розмір житлового будинку на 20.05.1998 року становив 87,8 кв.м., а інвентаризаційна вартість всього домоволодіння по АДРЕСА_1 становила 7704 гривень, а згідно характеристики КП БТІ м. Кривого Рогу від 16.10.2009 року, розмір житлового будинку по АДРЕСА_1 становив 110,3 кв.м., а інвентаризаційна вартість всього домоволодіння становила 149692 гривні.

Таким чином, інвентаризаційна вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за період з 1993 року по 2009 рік зросла на 141988 грн. (149692 грн.-7704 грн.).

Висновком спеціаліста з будівельно-технічної експертизи № 65 від 29.03.2013 року встановлено, що ринкова вартість домоволодіння після добудов і проведених невід'ємних поліпшень в житловому будинку АДРЕСА_1 збільшилась на суму 283882 гривень. 1/2 частка якої становить 141 941 гривень. (а.с.20-32)

Право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про право власності №125 від 05.07.2010 року, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради, замість договору дарування, посвідченого 03 червня 1998 року Криворізьким районним державним нотаріусом і зареєстроване в реєстрі за № 1-1637.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2012 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову в частині визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що під час спільного проживання сторонами, в період перебування у шлюбі, за їх спільні сімейні кошти, здійснено значний обсяг будівельно-ремонтних робіт, через які вартість будинку, що на праві особистої власності належить позивачу, значно збільшилася, тому позивач має право на отримання грошової компенсації за проведені поліпшення та добудови до житлового будинку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною 3 статті 368 ЦК України та частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини 1 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період спільного проживання сторін по справі, спільними зусиллями та спільними коштами подружжя, значно поліпшено майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 яке належало на праві власності відповідачу ОСОБА_2, тому позивач має право отримати грошову компенсацію від вартості поліпшень проведених у будинку під час перебування у шлюбі та спільного проживання.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що висновок експертизи від 29.03.2013 року, щодо збільшення вартості домоволодіння після проведених ремонтно-будівельних робіт, є недопустимим доказом по справі, з огляду на наступне.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи вимоги позову, надала суду висновок спеціаліста з будівельно-технічної експертизи №65 від 29.03.2013 року, згідно якого ринкова вартість домоволодіння після добудов і проведених невід'ємних поліпшень в житловому будинку АДРЕСА_1 збільшилась на суму 283882 гривень. 1/2 частка якої становить 141 941 гривень. (а.с 20-32). Крім того, надала квитанції, чеки, податкові накладні на придбання будівельних матеріалів, які свідчать про проведення ремонтно-будівельних робіт в період спільного проживання сторін.

Однак, ні відповідачем, ні його представниками, не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів, які б спростували чи поставили під сумнів достовірність наданих стороною позивача документів. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції судом роз'яснено учасникам процесу про наслідки невчинення процесуальних дій.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, судом першої інстанції не враховано період спільного проживання подружжя та дату припинення їх спільного проживання у 2009 році, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинено в грудні 2009 року, що відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування (том 1 а.с.14-зворот).

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що висновок експертизи № 65 від 29.03.2013 року є недопустимим доказом, оскільки датований 2013 роком, а з позовом позивач звернулась у 2015 році, з огляду на наступне.

Згідно характеристики КП БТІ м. Кривого Рогу, розмір житлового будинкуАДРЕСА_1, станом на 20.05.1998 року становив 87,8 кв.м., а його інвентаризаційна вартість 7704 гривень. Згідно технічного паспорту та характеристики КП БТІ м. Кривого Рогу від 16.10.2009 року, розмір житлового будинку по АДРЕСА_1 становив 110,3 кв.м., та інвентаризаційна вартість всього домоволодіння становила 149692 гривні ( а.с.27-32 том1).

Таким чином інвентаризаційна вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за період спільного проживання сторін зросла на 141988 грн.

З часу проведення ремонтно-будівельних робіт в період спільного проживання сторін до звернення до суду із позовом пройшов тривалий проміжок часу, грошова вартість проведеного за спільні сімейні кошти улаштування будинку значно змінилась.

Колегія суддів вважає вірними та прийнятними висновок спеціаліста з будівельно-технічної експертизи № 65 від 29.03.2013 року, яким визначена ринкова вартість домоволодіння (по технічній документації від 15.10.2009 року) станом на 18 травня 2011 року - 403909 грн., визначена ринкова вартість домоволодіння за технічним станом будинку від 20.05.1998 року в цінах на 18 травня 2011 року - 120027 грн., вартість проведених невід'ємних поліпшень будинку 283882 грн. ( а.с.20-26 том 1).

До суду апеляційної інстанції позивачем надано висновок експерта № 19/18 від 30.08.2018 року, згідно якого вартість проведених будівельних робіт (невід'ємних поліпшень й добудов), урахуванням фізичного зносу матеріалів, у домоволодінні АДРЕСА_1 здійснених у період з 1998 по 2009 роки, на час складання висновку становить 365 434 грн. з ПДВ.

На підставі викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вірно прийняв, як належний та допустимий доказ по справі, висновок спеціаліста з будівельно-технічної експертизи № 65 від 29.03.2013 року та вірно, на підставі вказаного висновку, визначив розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Не приймає до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги відповідача про те, що висновок експерта № 65 від 29.03.2013 року не відповідає предмету заявлених вимог та позивачем доведено податковими накладними та товарними чеками лише суму 41000 грн., вартість проведених будівельних робіт, які не містять даних про особу платника, з тих підстав, що у висновку експертизи визначено, що інвентаризаційна вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та який є предметом заявлених позовних вимог, за період з 1993 року по 2009 рік зросла на 141988 грн., що свідчить про те, що спільними зусиллями та спільними коштами подружжя вказане домоволодіння було поліпшено.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Крім того, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені в суді апеляційної інстанції судові витрати в розмірі 9009 грн. за проведення будівельно-технічної експертизи, оскільки вказана експертиза була проведена позивачем у зв'язку із оскарженням відповідачем судового рішення та незгодою з висновком будівельно-технічної експертизи № 65 від 29.03.2013 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, відповідно положення ст.375 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені в суді апеляційної інстанції судові витрати в розмірі 9009 (дев'ять тисяч дев'ять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: