Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 562/2553/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/19/18

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_3,

- ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 березня 2018 року (у складі судді Шуляка А.С.) у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинковолодіння та визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в :

19 жовтня 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинковолодіння та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що в період спільного проживання позивачів разом з матір'ю однією сім'єю в житловому будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1, було виконано за їх рахунок комплекс робіт по утриманню житлового будинку, господарських приміщень, його ремонту та переобладнання.

Вартість таких робіт становить не менше 70 % від вартості будинку.

У зв'язку з тим, що в будівництво, ремонт та утримання житлового будинку і господарських споруд вкладали спільні кошти позивачі та їх мати ОСОБА_6 виникло право їх спільної сумісної власності на будинковолодіння.

Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Спадкоємцями за законом першої черги після матері є ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Кожен зі спадкоємців має право на спадкування 1/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями.

Просили суд визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно за законом, а саме на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, що залишилася після смерті спадкодавця - матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно за законом, а саме на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, що залишилася після смерті спадкодавця - матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 березня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинковолодіння та визнання права власності на спадкове майно.

Рішення суду першої інстанції мотивовано безпідставністю позовних вимог.

12 квітня 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу у якій вони, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та є помилковими.

Судом не враховано пояснення свідків, стверджуючи що ними не доведено факту виконання робіт за кошти позивача, однак такі показання є належними та допустимими доказами.

Факт виконання ними будівельних робіт підтверджено не тільки показаннями свідків, а й висновком експертизи.

Згідно висновку судово-будівельної експертизи позивачами вкладено в будинок грошові кошти, що становлять 4/5 вартості всього будинковолодіння.

В той же час вони просять визнати за ними право власності на значно меншу частку - 2/3 частини.

Твердження суду, що експертом не ідентифікована більшість робіт в будинку, деякі з робіт при переліку не обраховувалися є безпідставними.

В зв'язку з тим, що в будівництво, ремонт та утримання житлового будинку і господарських споруд, утримання прибудинкової території вкладали грошові кошти позивачі та мати ОСОБА_3 - ОСОБА_6, та вони проживали однією сім'єю - виникло право спільної сумісної власності позивачів і ОСОБА_6 на зазначене будинковолодіння. Частки вважаються рівними у відповідності до вимог ст. 357 ЦК України.

Оскільки вклад позивачів в будинковолодіння є значно більшим за його початкову вартість, позивачі набули право власності на будинковолодіння нарівні з ОСОБА_6

Кожен зі спадкоємців має право на успадкування 1/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями.

30.05.2018 року ОСОБА_5 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, покликаючись на законність рішення суду просила про залишення рішення без змін.

Вказує, що позивачами не доведено того, що спірний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності позивачів та їх матері.

Покази свідків не підтверджують участі позивачів у виконанні робіт по утриманню та ремонту будинку.

Висновок будівельно-технічної експертизи від 07.06.2017 року не є належним доказом по справі, так як позивачами не доведено факт виконання всіх перерахованих ними будівельних робіт, а відомості про виконання цих робіт зі слів позивачів не можуть бути використані при проведенні експертизи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належало будинковолодіння в АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.02.1988 року (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

Спадкоємцями першої черги за законом щодо спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 є її діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Підставою позову є те, що позивачі, які проживали спільно з ОСОБА_6 з 1981 року по 2014 року провели ряд ремонтних та будівельних робіт, що становлять не менше 70 % від вартості будинку, у зв'язку з чим їм належить на праві власності 2/3 частини будинку.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Зі змісту п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" випливає, що члени сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або, коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов'язок вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування понесених своїх затрат.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачі здійснювали ремонтні та будівельні роботи як члени сім'ї власника жилого будинку, а не як співвласники будинку, що унеможливлює задоволення їх позовних вимог про визнання права власності на частки у будинку.

За таких обставин, покликання позивачів на положення ст. 17 Закону "Про власність" у даних правовідносинах є помилковим.

Окрім того, розмір та ступінь їх витрат у проведенні таких будівельних та ремонтних робіт ними не доведено, оскільки згідно висновку № Е-04/17 судової будівельно-технічної експертизи по даній цивільній справі більша частина виконаних робіт в досліджуваному будинковолодінні не може бути ідентифікована на момент проведення експертизи, а відомості про ці роботи були отримані експертом зі слів ОСОБА_3, ОСОБА_4 під час проведення огляду.

Таким чином місцевим судом правомірно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинковолодіння та визнання права власності на спадкове майно, оскільки позовні вимоги є безпідставними.

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 березня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2018 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук