АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 686/4267/17
Провадження № 22-ц/792/598/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

за участю учасників справи: представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2018 року (суддя Козак О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору та застосування наслідків недійсності умов договору,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_5, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що 11 лютого 2015 року між ним та ПАТ «Ідея Банк» (далі по тексту - Банк) був укладений кредитний договір №Z06.981.74981, згідно якого Банк надав йому кредит (грошові кошти) в сумі 33673 грн. зі сплатою процентів в розмірі 21,9900% річних від залишкової суми кредиту та кінцевим строком повернення 11.02.2020 року. Відповідно до умов договору також встановлювалась щомісячна комісія в розмірі 2,8000% від початкової суми кредиту. До договору було надано графік щомісячних внесків за кредитним договором і відповідно до графіку комісія становить: 11.03.2015 року - 1070,97 грн.; 11.04.2015 року - 1065,92 грн.; 11.05.2015 року - 1060,87 грн.; 11.06.2015 року - 1055,82 грн.; 11.07.2015 року - 1050,77 грн.; 11.08.2015 року - 1045,72 грн.; 11.09.2015 року - 1040,66 грн.; 11.10.2015 року - 1035,61 грн.; 11.11.2015 року - 1030,56 грн.; 11.12.2015 року - 1025,51 грн.; 11.01.2016 року - 1020,46 грн.; 11.02.2016 року - 1015,41 грн.; 11.03.2016 року - 1010,36 грн.; 11.04.2016 року - 1005,31 грн.; 11.05.2016 року - 1000,26 грн.; 11.06.2016 року - 995,21 грн.; 11.07.2016 року - 990,15 грн.; 11.08.2016 року - 995,10 грн.; 11.09.2016 року - 980,05 грн.; 11.10.2016 року - 975 грн.; 11.11.2016 року - 969,95 грн.; 11.12.2016 року - 964,90 грн.; 11.01.2017 року - 959,85 грн.

Загальна сума процентів та комісії, сплачених за кредитним договором №Z06.981.74981 від 11.02.2015 року на користь відповідача, становить 29606,05 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку, наданою ПАТ «Ідея Банк». Загальна сума платежів на користь відповідача склала 53780,69 грн. Відповідно загальна сума процентів за кредитом та комісії по договору складає 56,8% від всіх грошових коштів, сплачених на користь відповідача. Враховуючи процентну ставку в розмірі 21,9900% річних, розмір комісії складає 33,059% річних. (55,049% - 21,9900% = 33,059%). Фактично розмір комісії в 1,5 рази перевищує розмір процентів по договору.

Несправедливими позивач вважає положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання такого положення недійсним. При цьому він посилається на ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» - нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним.

Крім того, відповідно до абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою. Підпункт 17 абз.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» під послугою розуміє діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Відкриття та ведення позичкового рахунку у зв'язку з наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно-правовим обов'язкам самої кредитної установи (банку) і такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту-позичальнику.

Також позивач вважав, що комісію Банку за обслуговування кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором.

Оскільки, умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови є недійсними.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши позовні вимоги просив суд визнати недійсним пункт 1.4 кредитного договору №Z06.981.74981 від 11 лютого 2015 року, укладеного між ним та ПАТ «Ідея Банк», а також застосувати до вказаного кредитного договору наслідки недійсності умов договору щодо обов'язку сплачувати комісію, з моменту укладення договору та зобов'язати відповідача незаконно отримані кошти в розмірі 23364,42грн. за комісією, зарахувати в якості погашення тіла кредиту, а також здійснити перерахунок надмірно нарахованих процентів по кредиту.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2018 року позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт 1.4 кредитного договору №Z06.981.74981 від 11 лютого 2015 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_5 Зобов'язано ПАТ «Ідея Банк» зарахувати кошти, отримані в рахунок сплати комісії, на виконання умов п.1.4 кредитного договору №Z06.981.74981 від 11 лютого 2015 року, від ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в порядку, визначеному п.2.1 кредитного договору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1280 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, ПАТ «Ідея Банк» в апеляційній скарзі просить його скасувати шляхом винесення постанови про відмову в повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору №Z06.981.74981 від 11 лютого 2015 року.

Вважає висновки суду необґрунтованими та безпідставними. При постановленні судового рішення судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Посилається на те, що плата за обслуговування кредиту визначається кожним Банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Як зазначено апелянтом, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів.

Апелянт вказує на те, що при постановленні оскаржуваного рішення суд посилається на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 у частині включення до умов кредитних договорів комісії, не зважаючи на те, що зазначені Правила втратили чинність на підставі постанови НБУ від 8 червня 2017 року №49.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване відповідачем рішення залишити без змін.

Зазначає, що за положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Також позивач посилається на мотивувальну частину постанови ВСУ від 16 листопада 2016 року, де йдеться про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 11 лютого 2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №Z06.981.74981, згідно з умовами якого останньому надано кредит у розмірі 33673грн., строком на 60 місяців зі сплатою 21,9900% річних від залишкової суми кредиту (а. с. 6-8).

Пунктом 1.4 вказаного договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості банком в розмірі 2,8000% від початкової суми кредиту.

У вказаному кредитному договорі також у розділі "Графік щомісячних внесків за кредитним договором" встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, в тому числі й щомісячна плата за обслуговування кредиту (комісія).

На виконання запиту Апеляційного суду Хмельницької області ПАТ «Ідея Банк» повідомило, що «щомісячна плата», передбачена п.1.4 кредитного договору №206.981.74981 від 11 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Ідея Банк» включає в себе: надання інформації за рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв'язку, а саме, зі стаціонарних телефонів у межах України, у Контакт-центрі, шляхом скерування СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу у погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації за рахунком позичальника із використанням засобів електронного зв'язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені Банку позичальником із використанням різних каналів зв'язку тощо.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що встановлення у кредитному договорі несправедливих умов щодо сплати щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача суперечить актам цивільного законодавства, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, внаслідок чого виникає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним п. 1.4 Договору № Z06.981.74981 від 11.02.2015р. підлягають задоволенню.

Частково задовольняючи решту позовних вимог, зокрема, застосування наслідків недійсності умов договору щодо обов`язку сплачувати комісію, з моменту укладення договору та зобов`язання відповідача незаконно отримані кошти у розмірі 23 364,42 грн. за комісією, зарахувати в якості погашення тіла кредиту, а також здійснення перерахунку надмірно нарахованих відсотків по кредиту (враховуючи, що позивач посилається на ч. 1 ст. 216 ЦК України), суд виходив з того, що вказана норма передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, на думку суду, позивачем обрано інший спосіб захисту, ніж передбачено ч. 1 ст. 216 ЦК України. Суд зазначив, що згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначив, що позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем на виконання п.1.4 кредитного договору № Z06.981.74981 від 11 лютого 2015 року було сплачено 23364,42 грн. комісії. Долучена до позовної заяви виписка по особовому рахунку позивача вказаних обставин не підтверджує.

З таким висновком погоджується Апеляційний суд Хмельницької області.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 11.02.2015 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом (в редакції на час укладення кредитного договору), послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними.

За положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положенні договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору.

Посилання апелянта на те, що плата за обслуговування кредиту визначається кожним Банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами, є необґрунтованим.

Ведення кредитної справи, облік заборгованості, перерахування коштів, перевірка їх справжності тощо - є діями, які кредитор та боржник вчиняють кожний на свою користь, з метою реалізації та захисту власних прав, у зв'язку з чим коло питань, щодо яких п. 3.6 Правил, встановлено заборону банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, не є предметом регулювання договірних відносин сторін при укладенні кредитного договору.

Дії банку, пов'язані з веденням кредитної справи, не є банківською операцією, яку відповідно до статті 47 Закону "Про банки і банківську діяльність" має право здійснювати банк на підставі банківської ліцензії.

Вживаючи певні дії по веденню кредитної справи, прийняттю платежів від споживача, обліку його заборгованості тощо банк не надає споживачеві послуги. Як те вірно відзначається у запереченнях відповідача, такі дії банк відповідно до глави 9 Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 р. N 279, має здійснювати обов'язково, та, за невиконання яких, до банку можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 р. N 369. Згідно статті 2 Закону України "Про захист прав споживачів" послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Необґрунтованим є посилання апелянта, що оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення договору, так і затвердженому сторонами графіку платежів.

Будь-які видатки, пов'язані зі здійсненням тієї чи іншої банківської операції, банк може включити до вартості договору (в даному випадку - сформувати кредитну ставку з врахуванням цих видатків) та саме у відношенні зазначеної умови договору діє принцип свободи договору, який реалізується сторонами при укладенні договору, що жодним чином не вступає в суперечність з п. 3.6 Правил, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. N 168.

Положення п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту спрямовані на захист прав споживачів, яким і є позивач у справі, у відносинах кредитування.

Посилання апелянта на те, що при постановленні оскаржуваного рішення суд посилається на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 у частині включення до умов кредитних договорів комісії, не зважаючи на те, що зазначені Правила втратили чинність на підставі постанови НБУ від 8 червня 2017 року №49, є необґрунтованими. Так, дійсно постанова правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 втратила чинність на підставі постанови НБУ від 8 червня 2017 року №49. Однак, на момент укладення кредитного договору вона була чинною. Суд керувався чинним на момент укладення кредитного договору законодавством.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Хмельницької області

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 16 травня 2018 року.

Судді: /підписи/ А.В. Купельський

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

___________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Козак О.В. Категорія: 27

Доповідач - Купельський А.В.