П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

за участю секретаря - Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2018 року, ухваленого суддею Монич О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та поділ боргових зобов'язань за кредитним договором

встановив:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила: - встановити факт проживання її та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року; - визнати недійсним з моменту укладення договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, що складає 67% готовності, та земельної ділянки площею 0,095 га., що знаходяться в АДРЕСА_1, укладеного 30.09.1998 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; - визнати за нею право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, 67% готовності, який знаходиться в АДРЕСА_1; - розподілити боргові зобов'язання за кредитним договором від 26.09.2007 №326/ФКВ-07, укладеним ОСОБА_1 з ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», із ОСОБА_2 в рівних долях по 1/2 долі на кожного.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1996 року по серпень 2013 року вона і відповідач проживали однією сім'єю. Від спільного проживання 11.12.1996 у них народився син ОСОБА_7 Під час спільного проживання з відповідачем вона особистою працею і особистими коштами приймала участь у будівництві будинку по АДРЕСА_1. Зокрема, використала на його будівництво грошові кошти, отримані нею за кредитним договором від 26.09.2007р. №326/ФКВ-07, укладеним з ТОВ «Український промисловий банк». З огляду на це та на підставі ст.22 КпШС України, ст.ст.16, 17 Закону України «Про власність» та ст.74 СК України позивачка вважає, що спірний будинок є спільним майном подружжя, а тому вона має право на 1/2 його частину. Оскільки відповідач уклав з ОСОБА_3 договір дарування цього будинку без згоди позивача, такий договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Крім того вказує, що отримані за вказаним вище кредитним договором від 26.09.2007 №326/ФКВ-07 кошти вони спільно з відповідачем використали на будівництво спірного будинку і його облаштування, тобто в інтересах сім'ї, у зв'язку з чим боргові зобов'язання за цим кредитним договором підлягають розподілу між нею і відповідачем у рівних долях на підставі ст.65 СК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02 лютого 2018 року, враховуючи ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 01 березня 2018 року про виправлення описки в даті ухвалення рішення, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без шлюбу з 1996 по 2012 рік. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду - визнати недійсним з моменту укладення договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, що складає 67% готовності, та земельної ділянки площею 0,095 га., що знаходяться в АДРЕСА_1, укладеного 30.09.1998 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; - встановити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1; - розподілити боргові зобов'язання за кредитним договором від 26.09.2007 №326/ФКВ-07, укладеним ОСОБА_1 з ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», із ОСОБА_2 в рівних долях по 1/2 долі на кожного.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність таких позовних вимог. Зокрема позивачем надано відповідні докази, які підтверджують факт участі позивача в будівництві будинку, веденні спільного господарства. Такі докази надані позивачем при поданні доповнення до позовної заяви від 04.03.2016. Також ці обставини підтверджені показами свідка ОСОБА_4 Крім того, на думку апелянта, суд помилково застосував законодавство станом на 1998 рік, оскільки спірні правовідносини тривали до 2013 року. Щодо вимоги про розподіл зобов'язань за кредитним договором, то нею доведено належними доказами, що кредитний договір укладено в інтересах сім'ї. Це зокрема підтверджується тим, що ОСОБА_2 уклав договір іпотеки з метою забезпечення її зобов'язань за кредитним договором, предметом якого є спірне майно. Додатково посилається на те, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки був вчинений без наміру створення правових наслідків, і з цих підстав має бути визнаний недійсним.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ніким в апеляційному порядку не оскаржується, а відтак апеляційний суд не дає оцінки законності та обґрунтованості рішення суду в цій частині.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позицію осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та поділ боргових зобов'язань за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на таке.

За змістом ст. ст. 12, 13, 77, 80 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради народних депутатів від 30.10.1991 №237 та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 28.12.1994 управлінням архітектури та містобудування цієї Ради відповідачу надано дозвіл на право виконання будівельних робіт з будівництва двоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради народних депутатів від 28.12.1994 №62 відповідачу передано у власність земельну ділянку площею 0,095 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, та 02.02.1995 видано державний акт про право власності на цю земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Вказані обставини сторонами по справі визнаються та не оспорюються.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 13.09.1998 ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 незавершений будівництвом житловий будинок, що складає 67% готовності, та земельну ділянку, площею 0,095 га, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що відповідач набув право власності на земельну ділянку у 1995 році, а отже, буль-яких прав на цю земельні ділянку позивач не має.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що до вимог про визнання будинку спільною власністю подружжя і його поділу та про визнання недійсним договору дарування підлягає застосуванню законодавством, яке діяло з 1996 по 1998 рік.

Посилання апелянта на застосування до даних відносин чинного наразі законодавства є безпідставним, оскільки ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Зокрема, питання щодо дійсності/недійсності правочину вирішується відповідно до законодавства, чинного на момент його укладення. Щодо вимог про визнання спірного майна спільною сумісної власності, то зважаючи на укладення договору дарування, значення має виключно встановлення правового режиму спірного майна саме на момент укладення такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-211цс14), суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення вказаних вище обставин не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту спорудження спірного будинку за рахунок спільних з відповідачем доходів чи трудових затрат до його відчуження.

Долучений до позовної заяви кредитний договір №326/ФКВ-07 не може братися до уваги, оскільки такий укладено 26.09.2007, в той час, як будинок було відчужено у 1998 році.

З цих же підстав колегія суддів відхиляє і покликання апелянта на докази, долучені до доповнення до позовної заяви від 04.03.2016, позаяк всі такі письмові документи датовані періодом після 2005 року.

Щодо показів свідка ОСОБА_4, то такий лише ствердив, що сторони проживали як одна сім'я, у 1995 році у них стояв фундамент, і вони лише будували. На будівництві він їх зустрічав. Однак з даних показів неможливо встановити ступінь участі позивача в будівництві будинку чи понесених затрат, період такого будівництва, ступінь готовності будинку, а відтак такий доказ є недостатнім в розумінні ст. 80 ЦПК України для доведення факту будівництва спірного будинку за рахунок спільних затрат чи трудових зусиль сторін.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції щодо недоведеності вимог про поділу будинку. Позовна вимога ж про визнання недійсним договору дарування є похідною від наведених вимог, а тому також задоволенню не підлягає.

Щодо посилання апелянта на фіктивність договору дарування, то апеляційний суд констатує, що з цих підстав договір дарування не оспорювався до суду першої інстанції, а відтак апеляційний суд не вправі давати їм оцінки.

З приводу позовної вимоги про поділ боргових зобов'язань за кредитним договором апеляційний суд зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що кошти, отримані за кредитним договором від 26.09.2007 року за №326/ФКВ-07 використані в інтересах сім'ї.

Зокрема, в кредитному договорі мета кредитування вказана - на споживчі цілі, без жодної конкретизації. Позивачем не надано жодних доказів того, що отримані кредитні кошти були використані для будівництва та облаштування спірного будинку. Її твердження про це в позовній заяві є голослівним та нічим не підтвердженим.

Та обставина, що ОСОБА_2 уклав договір іпотеки з метою забезпечення зобов'язань за таким кредитним договором, сама по собі не підтверджує дані обставини.

Позивачем до апеляційного суду було подано докази на підтвердження того, що кошти, отримані нею у кредит, були використані на обладнання будинку та придбання меблів - фотографії меблів та накладні на їх придбання. У задоволенні клопотання позивача про доручення цих доказів колегія суддів відмовила. Відповідно до ч. 3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Позивач зазначала, що лише після ухвалення оскаржуваного рішення знайшла підприємця, у якого придбавала меблі у 2007-2008 роках за кошти, які були отримані нею в кредит, оскільки він змінив місце розташування. Проте, зважаючи на тривалість розгляду справи судом першої інстанції - з даним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду у грудні 2014 року, а рішення у справі було ухвалено у лютому 2018 року - наведені апелянтом доводи судова колегія не визнала поважними причинами неподання відповідних доказів до суду першої інстанції.

Тобто вказана позовна вимога також є недоведеною.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду в оскаржуваній частині рішення не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 лютого 2018 року -= залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року.

Головуюча:

Судді: