Провадження № 2/641/158/2018 Справа № 641/4452/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Боговського Д.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Бєлової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Попрас Юлія Вікторівна, про розірвання договору дарування та визнання його недійсним, позовом третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, в якому просили розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ними та відповідачем ОСОБА_3, посвідчений 17.05.2005 ПН ХМНО Попрас Ю.В.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилались на те, що вказана квартира перебувала у їх власності на підставі свідоцтва, виданого відділом приватизації житлового фонду від 28.03.2003, в даній квартирі були зареєстровані та мешкали позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також ОСОБА_6 У вересні 2004 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із відповідачкою, яка також почала мешкати у спірній квартирі разом із батьками свого чоловіка. Згодом, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 прийняли рішення щодо оформлення договору дарування належної їм квартири своїй невістці ОСОБА_3 за умови, що вони і в подальшому будуть мешкати в цій квартирці, оскільки вона має для них окрему нематеріальну цінність. В подальшому, ОСОБА_3 зникла, у зв'язку із чим шлюб між нею та ОСОБА_1 у 2009 році було розірвано. Весь цей час позивачі мешкали в цій квартирі, сплачували комунальні послуги, підтримували житло в належному стані, робили поточні та капітальні ремонти. У липні 2017 року з'явилась відповідачка ОСОБА_3 та повідомила їх проте, що вона має намір продати квартиру та зняла їх з реєстраційного обліку. Позивачі вважають за необхідне розірвати даний договір дарування в судовому порядку, оскільки обдарована ОСОБА_3 проявила грубу невдячність, погрожувала їм, грубо ставилась, обмовляє їх, не дає спокійно мешкати, створює загрозу безповоротної втрати дарунку, що має для них велику немайнову цінність.

В ході розгляду справи позивач ОСОБА_2 уточнила свої позовні вимоги та просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений із відповідачем ОСОБА_3, посвідчений 17.05.2005 ПН ХМНО Попрас Ю.В., посилаючись на те, що фактично укладений нею та її чоловіком ОСОБА_6 договір із невісткою ОСОБА_3 не відповідав їх внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. Вона як особа похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідачки квартири, яка була її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, якби не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, цей договір дарування не був би укладений. Цей правочин був укладений лише під впливом помилки стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки позивач вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до ОСОБА_3 лише після її смерті та смерті її чоловіка.

ОСОБА_4, як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору подала до суду позов про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з належної їй квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що 02.08.2017 вона придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО Гапон І.М., в той же день було проведено повний розрахунок між сторонами за вказаним договором. Наступного дня було проведено реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 за даною адресою, а також зареєстровано місце проживання її доньки ОСОБА_8 та онука ОСОБА_9, інформація щодо реєстрації інших осіб за даною адресою в неї відсутня. 04.08.2017 при відвідуванні даної квартири було виявлено сторонніх осіб, колишніх власників ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які відмовились добровільно залишити приміщення квартири, мотивуючи тим, що вони звернулись до суду із позовами про розірвання договору дарування та поновлення реєстрації. Однак, ОСОБА_4 вважає себе законним власником квартири, вона не погоджується, щоб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкали у належній їй квартирі, права користування в цій квартирі у цих осіб не має, а тому вона як власник вимагає усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жилого приміщення.

До суду надійшла заява представника позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_10 про слухання справи за її відсутності із зазначенням щодо підтримання доводів позовної заяви в повному обсязі та ухвалення у справі судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, зазначав, що доводим позову підтримує, просить його задовольнити, заперечує проти задоволення позову третьої особи та просить відмовити у задоволенні її позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_11 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначала, що заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав, викладених у її письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи, не заперечувала проти задоволення позову третьої особи ОСОБА_4

Так, представник відповідача ОСОБА_3 вказувала, що її довіритель отримала у дар спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого правочину 17.05.2005, прийняття дарунку було підтверджено реєстрацією права власності на ім'я відповідача. Позивачами не було надано доказів на спростування наявності волевиявлення сторін при укладанні договору дарування, а також існування між ними будь-яких інших відносин, ніж ті, що передбачені договором дарування. Зі змісту оспорюваного правочину та позовних вимог вбачається, що при його укладенні було дотримано усіх вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, будь-яких застережень у договорі, в тому числі і щодо права користування жилим приміщенням, не містилось. Окрім того, договір дарування був укладений трьома особами щодо майна, яке перебувала у їх спільній сумісній власності, а позовні вимоги заявлені в тому числі і щодо частки майна, яке позивачам не належить.

Від представника третьої особи ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_12 до суду надійшло клопотання про проведення судового засідання за його відсутності із проханням задовольнити позов свого довірителя, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Третя особа - ПН ХМНО Попрас Ю.В. направила суду заяву про слухання справи за її відсутності та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 28.03.2003 за реєстровим № 3-03-234768, на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

17 вересня 2004 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_13, актовий запис № 1631, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на «ОСОБА_13».

17 травня 2005 року ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір дарування, посвідчений ПН ХМНО Попрас Ю.В. за реєстровим № 876, за умовами якого передали безоплатно, а обдарована ОСОБА_14 прийняла у власність як дарунок квартиру АДРЕСА_1; рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 17.05.2005.

11 квітня 2006 року ОСОБА_14 змінила ім'я на ОСОБА_3.

26 серпня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, актовий запис № 353.

02 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений ПН ХМНО Гапон І.М. за реєстровим № 2758, за умовами якого ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1, рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 02.08.2017.

Згідно довідки дільниці № 21 КП «Жилкомсервіс» від 01.08.2017 за № 6280, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - власник ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 06.04.2005.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громаді міста Харкова, виданої Відділом реєстрації місця проживання у Слобідському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 04.08.2017, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 02.08.2017, а також ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 03.08.2017.

Відповідно до положень ст.ст. 717, 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, нерухомі речі, а також майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

При цьому, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку є прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) (ст. 722 ЦК України).

Статтею 727 ЦК України передбачені підстави розірвання договору дарування:

- дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування;

- дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність;

- дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена;

- дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред'явлення вимоги дарунок є збереженим.

Частиною 5 ст. 727 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов'язаний повернути дарунок у натурі.

Позивач ОСОБА_1, посилаючись на підставу - загроза безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність, просить розірвати договір дарування.

Однак, з наданих суду доказів та встановлених у ході судового розгляду обставин справи не вбачається підстав, за яких спірна квартира, яка є предметом договору дарування, поряд із матеріальною, має для дарувальника ОСОБА_1 немайнову цінність, тобто є сімейною реліквією, річчю, з якою пов'язані важливі обставини в житті дарувальника, є предметом, що підтверджує участь дарувальника або близьких йому людей у певних історичних подіях тощо. Суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що обдаровуваний створює загрозу невідвертої втрати цієї квартири, в тому числі і її знищення.

В свою чергу позивач ОСОБА_2, посилаючись на свою помилку у правовій природі правочину, просить визнати недійсним договір дарування.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

З наданих у судовому засіданні представником відповідача пояснень, які не оспорювались представником позивачів, було встановлено, що з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 по аліментах, а також задоволення інших сімейних потреб, його дружиною - відповідачкою у справі 04.05.2005 була реалізована належна їй квартира АДРЕСА_2, а вже 17.05.2005 вчинено правочин щодо дарування спірної квартири, того ж дня відповідач ОСОБА_3 прийняла дарунок та зареєструвала на своє ім'я право власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Враховуючи наявність доброзичливих відносин між ОСОБА_3 та батьками її чоловіка ОСОБА_1, відповідач не заперечувала проти їх проживання у спірній квартирі. Згодом ОСОБА_3 організувала поховання її свекра ОСОБА_6 та у зв'язку із цим понесла усі витрати. В період її виїзду за межі України вона передавала грошові кошти на оплату комунальних послуг та підтримання квартири у належному стані. І лише дізнавшись напочатку 2017 року, що скориставшись її відсутністю, чоловік ОСОБА_1 розірвав із нею шлюб, вона прийняла рішення щодо відчуження належної їй квартири, оскільки з цього часу вважала, що отримала моральне право розпоряджатися своєї власністю на власний розсуд.

Хоча на момент укладення договору дарування, позивачка ОСОБА_2 і була пенсійного віку, однак відомості про її стан здоров'я та необхідність у сторонньому догляді та матеріальній допомозі за наявності в неї чоловіка ОСОБА_6 та працездатного сина ОСОБА_1, а також відсутності іншого житла для проживання, суду не надано та в ході розгляду не встановлено.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 також підтвердили встановлені судом обставини справи, спростовуючи твердження позивача ОСОБА_2 про той факт, що вона та її чоловік мали намір укласти саме договір довічного утримання, а не передати безоплатно належне їм майно.

Водночас, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять розірвати договір дарування та визнати його недійсним в цілому, однак оспорюваний правочин був вчинений трьома особами позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2, а також ОСОБА_6, який помер ще до подання даного позову до суду, а позивачами не надано доказів на підтвердження їх права вимоги за захистом порушених прав померлої особи. В ході розгляду справи не встановлено, що ОСОБА_6 мав інше волевиявлення, окрім того, що було вказано в оспорюваному правочині.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду (ст.. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов'язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави як для розірвання договору дарування, так і для визнання його недійсним.

Що стосується вимог третьої особи ОСОБА_4 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Враховуючи, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в ході судового розгляду підтверджували факт проживання у квартирі, яка їм не належить, та були обізнані про відсутність у них права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку власником майна, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про виселення сторонніх їй осіб заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги клопотання представника третьої особи ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 про розірвання договору дарування та ОСОБА_2 про визнання його недійсним, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права.

Оскільки сторони справі не заперечували той факт, що саме напочатку 2017 року відповідач ОСОБА_3 повідомила про намір реалізувати спірну квартиру та зняла з реєстраційного обліку позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, саме з цього часу починається перебіг позовної давності щодо оспорювання правочину - договору дарування.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають. Позовні вимоги третьої особи ОСОБА_4 заявлені обґрунтовано, а тому задоволенню підлягають.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору дарування та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування - залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_17 та ОСОБА_2 в рівних частинах на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_3.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_3.

Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_3, АДРЕСА_4.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_4, АДРЕСА_3.

Третя особа - ПН ХМНО Попрас Юлія Вікторівна, АДРЕСА_5.

Повне судове рішення складено 03 травня 2018 року.

Суддя: Д. Є. Боговський