КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження 22-ц/824/1326/2018 головуючий у І інстанції:Матійчук Г.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.

за участю секретаря: Тимошевської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Верховоного суду, третя особа: Комерційне комунальне унітарне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест» про визнання протиправною відмови у відкритті касаційного провадження та зобов'язання вчинити дії,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Верховного суду про визнання протиправною відмови у відкритті касаційного провадження та зобов'язання вчинити дії.

Просила визнати протиправною відмову у відкритті касаційного провадження, постановлену ухвалою Верховного суду від 26.03.2018 року по справі № 758/12449/15-ц та зобов'язати Другу судову палату Касаційного цивільного суду Верховного суду відкрити провадження та передати справу на розгляд до Великої палати Верховного суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 червня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі, посилаючись та те, що заява позивача не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що Цивільно процесуальним кодексом України передбачено можливість розгляду справ, в яких однією із сторін є Верховний суд, а тому місцевий суд дійшов не правильного висновку, відмовивши у відкритті провадження.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно змісту позовних вимог, ОСОБА_2 фактично оспорює процесуальні дії суду у зв'язку з розглядом справи, адже позивач звернулась до суду з позовом до Верховного суду про визнання протиправною відмови у відкритті касаційного провадження та зобов'язання вчинити дії.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд посилався на те, що заява позивача не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Колегія апеляційного суду погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом, а ч. 1 ст. 19 цього Кодексу визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що єдиною підставою для звернення позивача до суду в порядку позовного провадження є на її думку виявлені порушення закону, яких припустився Верховний суд при розгляді цивільної справи, тобто при здійсненні судочинства в порядку ЦПК України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року &quче;Про незалежність судової влади&q?ть; роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову до суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Аналіз зазначених положень свідчить про те, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з розглядом конкретної справи, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом пред'явленням окремого позову до суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

За таких обставин, розгляд судом позовних вимог, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом конкретної справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 на підставі п.1 ч. 1 статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскаржені позивачем дії суду, пов'язані із розглядом іншої цивільної справи, є процесуальними, вчиненими при виконанні своїх обов'язків по здійсненню правосуддя, і тому їх законність може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Твердження позивача про те, що відмова у відкритті провадження за пред'явленим позовом ОСОБА_2 порушує права останньої на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, не ґрунтується на вимогах закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої ст. 124 Конституції Україниюрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 125 Конституції України та ст. 17 Закону України &quст;Про судоустрій і статус суддів&q?ст; в Україні діють місцеві, апеляційні та Верховний Суд.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Враховуючи, що ОСОБА_2 як підставу позову, спрямованого до Печерського міськрайонного суду, висуває невірне застосування ним при розгляді цивільної справи, а саме відмова у відкритті касаційного провадження, постановлену ухвалою Верховного суду від 26 березня 2018 року по справі «758/12449/15-ц та зобов'язати відкрити провадження.

Таким чином на думку колегії, позивач фактично вимагає надати оцінку процесуальним діям цього суду та ухваленому ним у справі рішенню, що є неприпустимим в обраний нею спосіб.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегія визнає необґрунтованими.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди позивача з висновками Верховного суду.

Посилання на те, що згідно до ЦПК України передбачено можливість розгляду справ, в яких однією стороною є Верховний суд колегія суддів прийняти не може, оскільки місцевий суд правильно роз'яснив у своїй ухвалі, що заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.186, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: