Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 272/587/17-ц

провадження № 61-43407 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 06 березня 2018 року у складі судді Чуб І. А. та постанову апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Борисюка Р. М., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем та визнання права власності на частку спадкового майна.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_12, яка постійно проживала по АДРЕСА_1. Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2,7881 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Волицької сільської ради Андрушівського району Житомирської області. ОСОБА_12 04 серпня 2008 року було складено заповіт, згідно з яким вона заповіла все своє майно їй та ОСОБА_5Спору щодо спадкового майна між сторонами немає. Вважала, що спадщину вона прийняла відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки останні три роки проживала разом з матір'ю, так як вона потребувала стороннього догляду. Проте вона не має можливості реалізувати свої спадкові права, оскільки державний акт на права власності на землю був втрачений.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд встановити факт її постійного проживання разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_12 - до дня смерті останньої, тобто до часу відкриття спадщини, визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 2,7881 га, яка розташована на території Волицької сільської ради Андрушівського району, Житомирської області.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем та визнання права власності на частку спадкового майна.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона має право на 1/2 частку спірної земельної ділянки на підставі заповіту від 04 серпня 2008 року складеного її матір'ю - ОСОБА_12 ОСОБА_4 зверталась з оголошенням у газету «Новини Андрушівщини» про втрату державного акту на права власності на спірну земельну ділянку, проте державний акт знаходився у неї, у зв'язку з чим 14 липня 2017 року вона звернулася до редакції вказаної газети із заявою про спростування інформації щодо втрати цього державного акту.

Нотаріусом було відмовлено їй та ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері - ОСОБА_12, оскільки ними було пропущено встановлений законодавством строк для прийняття спадщини та недостатністю згідно вимог закону доказів щодо факту постійного проживання зі спадкодавцем до дня її смерті. Проте вона та ОСОБА_4є єдиними спадкоємцями за заповітом після смерті матері, який є чинним, недійсним не визнавався. Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 24 березня 2011 року, відмовлено дочці ОСОБА_12 - ОСОБА_6у визнанні заповіту ОСОБА_12 від 04 серпня 2008 року недійсним. Оскільки вона та ОСОБА_4постійно проживали зі спадкодавцем - ОСОБА_12, доглядали її, то відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України прийняли спадщину після смерті матері.

З урахуванням викладеного ОСОБА_5 просила суд встановити факт постійного проживання її разом із спадкодавцем - ОСОБА_12 - до дня її смерті, тобто до часу відкриття спадщини, визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 2,7881 га, яка розташована на території Волицької сільської ради Андрушівського району Житомирської області.

Ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області від 17 жовтня 2017 року об'єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_5 з позовом ОСОБА_4

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 06 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що тимчасове перебування спадкодавця у м. Житомирі у своїх дочок: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які доглядали за нею, виключає факт постійного проживання останніх із спадкодавцем на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1, де спадкодавець померла. Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно проживали та були зареєстровані на час смерті матері - ОСОБА_12 - у м. Житомирі зі своїми сім'ями, працювали та отримували пенсію за місцем реєстрації, що підтверджується копіями їх паспортів, листами з місця роботи та пенсійного управління. Отже, належними та допустимими доказами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підтверджено, що на час відкриття спадщини вони проживали разом зі спадкоємцем, ведення спільного господарства, тому вони не можуть вважатись такими, що прийняли спадщину відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року апеляційні скарги: ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 залишені без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підтверджено належними доказами факт постійного проживання ними, як спадкоємцями, зі спадкодавцем, оскільки останні постійно проживали зі своїми сім'ями за місцем своєї реєстрації у м. Житомирі, де працювали і отримували пенсію, за матір'ю доглядали у зв'язку з її хворобою з 1992 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 постійно проживала і за своїм місцем реєстрації, і за місцем реєстрації матері. Вона з 1997 року доглядала матір - ОСОБА_12, яка проживала у неї, періодично вона возила матір у с. Волиця Андрушівського району Житомирської області, де також разом з нею проживала. Крім того, за ОСОБА_12 періодично доглядала її сестра - ОСОБА_4 Таким чином, відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України вона прийняла спадщину після смерті матері - ОСОБА_12

ОСОБА_4 судові рішення не оскаржила.

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 -подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки про порушення свого права вони дізнались у 2010 році під час розгляду справи за позовом ОСОБА_6до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання заповіту ОСОБА_12 від 04 серпня 2008 року недійсним, за результатом якої було ухвалено рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2011 року. Проте судами у порушення вимог закону не було застосовано наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Ураховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про те, що тимчасове перебування спадкодавця у м. Житомирі у своїх дочок: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які доглядали за нею, виключає факт постійного проживання останніх зі спадкодавцем на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1, де спадкодавець померла.

Суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно проживали та були зареєстровані на час смерті матері - ОСОБА_12 - у м. Житомирі зі своїми сім'ями, де працювали та отримували пенсію, що підтверджується копіями їх паспортів, листами з місця роботи та пенсійного управління.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належними та допустимими доказами не підтверджено, що є їх процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), своїх посилань на те, що на час відкриття спадщини вони постійно проживали разом зі спадкоємцем, вели з нею спільне господарство, унаслідок чого вони не можуть вважатись такими, що прийняли спадщину відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 постійно проживала і за своїм місцем реєстрації, і за місцем реєстрації матері, з 1997 року доглядала матір - ОСОБА_12, яка проживала у неї, періодично, вона возила матір у с. Волиця Андрушівського району Житомирської області, безпідставні, оскільки спростовані вищевказаними встановленими судами обставинами. Факт догляду за спадкодавцем та тимчасове її перебування у своїх дочок, не свідчить про їх постійне спільне проживання однією сім'єю.

Посилання відзиву на касаційну скаргу про те, що суди не врахували факт пропуску позивачами за первісним та зустрічним позовами строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, безпідставні, так як у випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності, що є взаємовиключними підставами для відмови в позові.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 06 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 23 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк