Номер провадження: 22-ц/785/4614/18
Номер справи місцевого суду: 496/4326/16-ц
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2018 року м. Одеса

Справа № 496/4326/16-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Дроганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідачі - 1) ОСОБА_5, 2) ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Дранікова С.М. 06 березня 2018 року о 16 годині 15 хвилині в смт. Біляївка Одеської області, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання договору недійсним,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у серпні 2017 р. позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати за ним право власності на ? частину від ? частини житлового будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1; 2) визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки, загальною площею - 0,17 га., призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою - АДРЕСА_1; 3) визнати недійсним договір № 5142/2016/222286 купівлі-продажу автомобілю «Хюндай Туксон», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, укладений 01.12.2016 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; 4) визнати за ним право власності на ? частину автомобілю «Хюндай Туксон», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1.

ОСОБА_4 свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1989 р. він знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який був розірваний заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2014 р..

За час знаходження у шлюбі подружжям, за спільні кошти та за рахунок спільною праці, було набуте майно, а саме: - ? частина від ? частини житлового будинку, який знаходиться за адресою - АДРЕСА_1. Вказаний будинок був придбаний подружжям у 2007 р. на підставі договору купівлі-продажу; - земельна ділянка, на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок, за адресою - АДРЕСА_1, загальної площею - 0,17 га., за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських, будівель і споруд. Придбана на підставі договору купівлі - продажу; - автомобіль марки «Hyundai Tucson», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, придбаний у 2012 р.. 01.12.2016 р. ОСОБА_5 за договором № 5142/2016/222286 купівлі-продажу відчужила вказаний автомобіль ОСОБА_6. Автомобіль є спільною сумісної власністю, своєї згоди на його продаж він не давав, що є порушенням його майнового права.

Згоди про добровільний поділ майна з ОСОБА_5 не досягнуто.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06.03.2018 р. вищезазначений позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину від ? частини житлового будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину земельної ділянки, загальною площею - 0,17 га., призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою - АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір №5142/2016/222286 купівлі-продажу автомобілю «Хюндай Туксон», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, укладений 01.12.2016 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину автомобілю «Хюндай Туксон», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 05.08.1989 р. був укладений шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

10.04.2014 р. Малиновським районним судом м. Одеси було прийнято заочне рішення про розірвання шлюбу, зареєстрованого 05.08.1989 р. Писаревською сільською радою Кодимського району Одеської області, запис в книзі реєстрації шлюбів № 8, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

За час сумісного життя подружжям спільною працею та за спільні кошти було набуте майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності і складається з: 1) ? ч. від ? ч. житлового будинку, який знаходиться за адресою - АДРЕСА_1. Будинок був придбаний у 2007 р. на підставі договору купівлі-продажу; 2) земельна ділянка, на якій знаходиться вищезазначений будинок, за адресою - АДРЕСА_1, загальною площею - 0,17 га., за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських, будівель і споруд; 3) автомобіль марки «Hyundai Tucson», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, вартість - 360 000 грн., придбаний у 2012 р..

Надані копії розписок про отримання ОСОБА_5 в борг грошових коштів в період придбання спірного будинку не свідчать прямо про витрату вказаних коштів на придбання будинку. Навіть у разі витрачення коштів на купівлю спірного будинку суду не надано доказів одноособового погашення відповідачкою боргових зобов'язань, а враховуючи той факт, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі, варто вважати, що всі боргові зобов`язання робилися в інтересах сім'ї та погашалися разом. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на ? частину від ? частини спірного житлового будинку.

Враховуючи цільове призначення спірної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, визнання за позивачем права власності на відповідну частку будинку, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на половину спірної земельної ділянки, незалежно від того, що вона отримана одним з подружжя внаслідок реалізації свого права на приватизацію.

Згідно листа ТЦС МВС України від 18.02.2017 р. автомобіль марки «Hyundai Tucson», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1, який був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі і зареєстрований на ім'я ОСОБА_5, перереєстровано на нового власника ОСОБА_6 на підставі договору купівлі продажу №5142/2016/222286 від 01.12.2016 року. Автомобіль було відчужено без згоди ОСОБА_4.

Таким чином, суд оцінивши докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги ОСОБА_4 такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі (а. с. 173 - 176).

ОСОБА_5 вапеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що суд вийшов за межі позовних вимог. Не спростовані її доводи про придбання майна за її особисті кошти. Судом не враховано здійснення нею покращень технічного стану житлового будинку, внаслідок чого значно зросла його вартість. У випадку залишення рішення суду в силі у земельної ділянки буде два власника. Суд не визначився з розміром судових витрат.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_4 відзиву на апеляційну скаргу не надав. У судовому засіданні вважав необхідним скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на законність та обґрунтованість рішення. Вказував, що усе спірне майно було набуте за час знаходження у шлюбі за спільні кошти, а тому є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між подружжями у рівних частках. Автомобіль відповідачка відчужила без його згоди.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 60, 65, 70 СК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли правовідносини щодо розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділу спільного сумісного майна подружжя.

За правилами, передбаченими ст. ст. 60, 65, 70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд з дітьми, з хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Доводи апелянта проте, що суд вийшов за межі позовних вимог спростовуються заявленими позовними вимогами (а. с. 2, 31).

Доводи апелянта про те, що судом не спростовані її доводи про придбання майна за її особисті кошти, не приймаються до уваги, оскільки крім розписок про отримання грошей у позику матеріали справи не містять доказів витрачання вказаних коштів на придбання житлового будинку, повернення позики особисто ОСОБА_5.

Доводи апелянта про не врахування судом здійснених нею покращень технічного стану житлового будинку, внаслідок чого значно зросла його вартість, не приймаються до уваги, оскільки ці обставини не входять до предмету доказування по даній справі.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що у випадку залишення рішення суду в силі у земельної ділянки буде два власника, оскільки земельна ділянка із об'єкта спільної сумісної власності подружжя у зв'язку з визнанням за позивачем права власності на її ? частину набула статусу спільного часткового майна з визначенням ідеального розміру часток її співвласників (ст. 372 ЦК України).

Щодо доводів апелянта про те, що суд не визначився з розміром судових витрат, колегія суддів зазначає, що останній не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про ухвалення додатково судового рішення (ст. 270 ЦПК України).

Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_5, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

Повна постанова складена 13 серпня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова