Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 466/6679/14-ц

провадження № 61-19431св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

відповідачі: Брюховицька селищна рада, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, відділ Держземагенства у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех Олена Зіновіївна, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року у складі судді: Невойта П. С., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року у складі суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця», Залізниця, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Українська залізниця») звернулось до суду з позовом до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, відділ Держземагенства у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пелех О. З., про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Брюховецької селищної ради від 02 червня 1993 року № 150 «Про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва ОСОБА_2», визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_2, витребування частини земельної ділянки за код. номером НОМЕР_1 яка площею 0,0277 га перетинається із смугою відведення Залізниці та стягнення з відповідачів судових витрат пов'язаних із розглядом судової справи.

Позовна заява обґрунтована тим, що для складання документів, що посвідчують право на користування земельними ділянками смуги відведення, у тому числі в адміністративних межах смт. Брюховичі, ДТГО «Львівська залізниця» уклала вчинила договір із землевпорядною організацією ПП «Центр ринкових досліджень» від 03 липня 2008 року №Л/П-08851/НЮ.

При виконанні вказаного договору, згідно із підпунктом 4 пункту 6 погодженого та затвердженого Залізницею та ПП «Центр ринкових досліджень» технічного завдання, що є додатком 1 до вказаного договору, та відповідно до абзацу 8 пункту 2.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, у редакції чинній на момент укладення договору, використовуються матеріали по встановленню смуги відведення залізниці, план смуги відведення, а саме план смуги відведення від 1962 року, погоджений із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради.

Із повідомлення від 02 жовтня 2013 року №357/1 ПП «Центр ринкових досліджень» позивачу стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів на дані землі, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 яка площею 0,0277 га накладається на смугу відведення.

Під час проведення обстеження земель позивача від 02 квітня 2014 року комісією у складі головного інженера відокремленого підрозділу Залізниці «Кам'янка-Бузька дистанція колії», інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами відокремленого підрозділу Залізниці «Львівська дирекція залізничних перевезень», інженера-землевпорядника відокремленого підрозділу Залізниці «Кам'янка-Бузька дистанція колії», за участю представника ПП «Центр ринкових досліджень» та землевпорядника Брюховицької селищної ради встановлено, що на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 10 + 271 м - км 10 + 312 м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45 м, на відстані 37 м від осі головної колії знаходиться бетонна огорожа протяжністю 41 м. Ця споруда огороджує житловий будинок, який в стадії завершення будівництва. Земельна ділянка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Позивач вказував, що земельна ділянка, яка знаходиться по вул. Під Осова, 27, площею 0,0771 га, належить на праві спільної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданого 25 вересня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2006 року ВСТ №457284, ВСТ №457285 та згодом була продана ОСОБА_14 та ОСОБА_8 Згідно вказаного договору земельна ділянка була придбана ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у ОСОБА_9 та ОСОБА_10, яким така належала на праві спільної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 виданого 14 березня 2005 року. Підставою видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 є договір купівлі-продажу жилого будинку незакінченого будівництвом та земельної ділянки ВВА №684142 від 20 січня 2004 року, відомості про який у Залізниці відсутні. Інформації про продавця земельної ділянки, у якого ОСОБА_9 та ОСОБА_15 її придбали згідно зазначеного вище договору Залізниця не має.

Однак, Залізниці відомо, що земельна ділянка площею 0,0800 га, що знаходиться по АДРЕСА_2, була надана у приватну власність ОСОБА_2 рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів №150 від 02 червня 1993 року «Про надання у приватну власність земельної ділянки для індивідуального будівництва гр. ОСОБА_2».

Позивач рішення Брюховицької селищної ради №150 від 02 червня 1993 року вважав незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач просив:

визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Брюховецької селищної ради від 02 червня 1993 року №150 «Про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва гр. ОСОБА_2»;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_2;

витребувати від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,0277 га, яка перетинається із смугою відведення Залізниці та стягнути із відповідачів судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року, в задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» відмовлено.

Рішення судів мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що підтверджують його право власності (володіння) на спірну земельну ділянку. На даний час Державного акту на земельну ділянку позивач немає. Позивачем не надано підтверджуючих документів відповідно до яких будівельних норм і правил, така проектна документація була складена. Рішення від 03 липня 1962 року № 612, яким було відведено Львівській залізниці додатково 24,82 га за рахунок орних земель колгоспу «Дублянський» було відмінене 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001 «Про відведення земельних ділянок для виробничих потреб організацій області».

У березні 2017 року ПАТ «Українська залізниця» подало касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована, тим що суди залишити поза увагою доводи щодо законодавства, яке діяло на момент виникнення у 1962 році права Залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, відповідно до якого, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до підпунктів 54, 55 «Общих начал землеиспользования и землеустройства» (постанова ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року). Окрім цього, право залізниці на спірну ділянку підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, що відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією та є основою при наданні у власність земель. Матеріали справи не містять жодних доказів користування відповідачем ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою на момент прийняття виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради рішення № 150 від 02 червня 1993 року, отже відповідачі не могли володіти цією землею і розпоряджатись нею, як своїм майном.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2017 року відповідач ОСОБА_3 надав заперечення на касаційну скаргу, яке підписане представником ОСОБА_16, у якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовано тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими. Судами правильно застосовано законодавчі акти, які діяли на той час. Застосування судами статті першої Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є правильним та відповідає національному законодавству.

У серпні 2017 року відповідач ОСОБА_7 надав заперечення на касаційну скаргу, яке підписане представником ОСОБА_17, у якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовано тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими. Право позивача на спірну земельну ділянку не підтверджується жодними правовстановлюючими документами. Суд обґрунтовано застосував статтю першу Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів приймає частково аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що на підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів №150 від 02 червня 1993 року «Про надання у приватну власність земельної ділянки для індивідуального будівництва гр. ОСОБА_2», земельна ділянка площею 0,0800 га, яка знаходиться на вул. Під АДРЕСА_3 була надана у приватну власність ОСОБА_2

Відповідно до ухвали від 11 грудня 1992 року 12 сесії першого демократичного скликання Брюховицької селищної ради, остання делегувала свої повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок з земель селищного земельного фонду виконавчому комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів.

Згідно з договором купівлі продажу житлового будинку, незакінченого будівництвом, та земельної ділянки від 22 квітня 2003 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у рівних частках купили будинок, незакінчений будівництвом, та земельну ділянку площею 0,0761 за адресою: АДРЕСА_1

Суди, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого 14 березня 2005 року, встановили, що земельна ділянка площею 0,0771 га та незакінчений будівництвом будинок за адресою: АДРЕСА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 20 січня 2004 року був придбаний ОСОБА_9, ОСОБА_10

Суди, на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 12 травня 2006 року, встановили, що у подальшому земельна ділянка була придбана у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 05 червня 2015 року житловий будинок загальною площею 418,9 кв. м., а також земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,0771 за адресою: АДРЕСА_4 придбана у рівних частках ОСОБА_7 та ОСОБА_8

При відмові в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вважали, що оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджують його право власності (володіння) на спірну земельну ділянку, він не має права вимагати визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки. Позивач не довів, що вилучення частини земельної ділянки здійснюється для задоволення суспільного, публічного інтересу.

Колегія суддів не погоджується з цими висновками судів з таких мотивів.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

На підтвердження права постійного користування землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова від 4 км +850м до 11 км +106 м, позивач надав план смуги відводу цієї лінії, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці дороги у 1962 році.

У матеріалах справи відсутні дані, які б давали підстави зробити висновок про неналежність та недопустимість вказаного Плану як доказу у справі. При зверненні з позовом Залізниця посилалася на те, що при складанні правовстановлюючих документів, встановлено, що на частині смуги відведення виявлено перетин (накладення) земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 яка площею 0,0277 га накладається на смугу відведення.

За таких обставин суди не перевірили вказаних обставин справи, зробили передчасний висновок про відмову в позові у зв'язку з відсутністю у позивача права на спірну ділянку

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року скасувати.

Справу № 466/6679/14-ц передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року та ухвала апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило