ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 199/2403/18

Провадження № 22-ц/818/1198/18

14 листопада 2018 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Дашковської Н.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа: Управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпро ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року у складі судді Дудченко В.О. по цивільній справі № 199/2403/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпро ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що з ОСОБА_2 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2008 року. Від спільного життя мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Восени 2011 року їх сімейні відносини припинилися, з відповідачем однією сім'єю не проживають, дитина проживає з нею.

14 вересня 2013 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4, який ще до реєстрації шлюбних відносин з однорічного віку дитини допомагає їй у вихованні і утриманні сина. Дитина вважає його своїм батьком, а відповідача син не знає.

Після того як відповідач покинув сім'ю, життям сина фактично не цікавиться, участі у житті дитини не приймає, не цікавиться здоров'ям та його навчанням, за місцем проживання він не з'являється.

21 травня 2014 року вона зверталась до органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної ради із заявою про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина. При розгляді комісією її заяви відповідачу був наданий випробувальний термін 6 місяців. Відповідач з метою заперечення її вимог звернувся із заявою про призначення днів побачень з сином, мотивуючи тим, що вона чинить перешкоди у його спілкуванні з дитиною.

18 липня 2014 року відповідачу було призначено дні побачень з сином, а саме кожну другу та четверту неділю місяця з 11.00 до 15.00, але він жодного разу з сином не зустрічався.

З позовом про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів вона вже зверталась до суду.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року її позовні вимоги були задоволені

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року рішення суду від 17 серпня 2015 року в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено в цій частині, нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року в частині вирішення спору про позбавлення батьківських прав залишив без змін.

Вважає, що жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті сина відповідач не вчинив, а факт заперечень відповідача проти її вимог та оскарження судового рішення про позбавлення його батьківських прав не може свідчити про прояв його інтересу до дитини та бажання виконувати обов'язки з виховання дитини. Матеріальної допомоги на утримання дитини він не надає, заборгованість по аліментах станом на 31 січня .2018 року становить 48360,78 грн.

Просить просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Він бажає спілкуватися з сином, позивачка створює йому перешкоди для побачень з дитиною, аліменти він сплачує добровільно, а затримки у сплаті аліментів обумовлені поважними причинами та пов'язані з ускладненням стану його здоров'я. Так у 2016-2018 роках він тривалий час хворів та лікувався, через що вимушений був звільнитися з роботи, в зв'язку з чим має труднощі в отриманні заробітку, оскільки за станом здоров'я не може працювати як здорова людина та потребує постійного лікування.

Третьою особою Управлінням служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради надано відповідний висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 протягом 7 років не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям. Доказів щодо наявності перешкод у спілкуванні відповідачем надано не було.

Аліменти на утримання сина ОСОБА_2 в повному обсязі не сплачує без поважних причин. Відповідач не визнаний інвалідом, з позовом про зменшення аліментів з підстав погіршення стану здоров'я до суду не звертався і не звільнений від обов'язку утримувати дитину. Загальний строк перебування відповідача на лікарняних складає лише близько 30 днів, тобто 1 місяць, а загальна заборгованість виникла за 28 місяців.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Свого сина у дитячому садочку та в школі він не міг відвідувати через те, що він знаходився на роботі і не мав вільного часу на це.

Він дотримувався рішення опікунської ради Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради від 18 липня 2014 року № 181/2, яким йому визначено дні побачення з сином. Однак відповідачка не виконує це рішення і не дозволяє бачитись з сином у зазначений час.

Після звільнення з ПП «Транс Логістик» він сплачув аліменти самостійно на картковий рахунок ОСОБА_1

Затримки у сплаті аліментів, які мали місце, обумовлені поважними причинами та пов'язані з ускладненнями в стані здоров'я. У 2016-2018 роках він тривалий час хворів та лікувався.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити та рішення суду залишити без змін.

Посилання відповідача щодо неможливості бачитись з дитиною -безпідставне.

Відповідач не надавав матеріальну допомогу на утримання дитини добровільно, сплата аліментів відбувалась на підставі виконавчого листа.

ОСОБА_2 має заборгованість не у зв'язку з відсутністю коштів, а тому що будучи працездатним всіляко ухиляється від їх сплати, він не є інвалідом, не має збігу тяжких сімейних обставин.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2008 року до осені 2011 року, мають дитину сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

14 вересня 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4

Дитина проживає разом з ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4.(а.с.12).

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина та стягнення аліментів.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2016 року, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.

На виконання рішення в частині стягнення аліментів видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 березня 2015 року, і до повноліття дитини.

Виконавчий лист передано на виконання до Амур-Ніжньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 жовтня 2018 року становить 34996,75 грн.

Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради у м.Дніпропетровську від 18 липня 2014 року за №181/2 ОСОБА_2 були призначені дні побачень із сином ОСОБА_5.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно зі статтею 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці.

У рішенні «Хант проти України» звертає увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав суд виходить з пріоритету інтересів дитини.

У цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Заперечуючи проти позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 зазначає, що він бажає брати участь у вихованні дитини, спілкуватися з нею та бути їй батьком.

Між тим, доказів щодо реалізації таких намірів відповідачем не надано.

Питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 вже було предметом судового розгляду, рішенням суду апеляційної інстанції від 02 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовлено.

Однак, з часу ухвалення рішення відповідачем не вчинено жодної дії щодо налагодження спілкування з дитиною.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував, що бачив сина та спілкувався з ним останній раз десь 4 роки назад та з цього часу лише випадково бачив його один раз на вулиці.

Відповідач зазначав, що він не має можливості бачитись з дитиною, оскільки певний час він мав проблеми зі здоров'ям, не міг вільно пересуватися. Також посилався на велику завантаженість на роботі та відсутність вільного часу; він має має лише один вихідний день- неділю. В день, визначений Управлінням-службою у справах дітей він приходив до ОСОБА_1, однак дитину йому для побачення надано не було.

Між тим, відповідачем у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України не надано доказів щодо вчинення перешкод ОСОБА_1 щодо спілкування відповідача з сином. В матеріалах справи відсутні данні щодо звернення відповідача ані до правоохоронних органів, а ні до виконкому районної ради зі скаргою на дії відповідачки щодо невиконання рішення від 18 липня 2014 року. Невчинення таких дій ОСОБА_2 не заперечував.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 дитина не знає ОСОБА_2 в обличчя, для сина він є сторонньою особою та син вважає батьком її чоловіка ОСОБА_4 Спілкування з відповідачем для дитини - стрес, особливо враховуючи, що дитина має певні вади психічного розвитку.

ОСОБА_2 не заперечував, що дитина його взагалі не знає як батька та не міг пояснити як має проходити спілкування з дитиною у такому випадку без шкоди для психологічного стану дитини, яка вважає батьком саме чоловіка позивачки ОСОБА_4

Також, відповідач не заперечував, що має заборгованість по сплаті аліментів, однак вважає, що така заборгованість виникла не з його вини. Зазначав, що він має проблеми зі здоров'ям та витрачав значні кошти на лікування.

Пояснював, що на нову роботу він працевлаштувався у 2017 році. Між тим, з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість виникла з 2015 року, за 2016 рік нараховано аліменти у розмірі 24345, 54 грн., з них сплачно-3500 грн., за 2017 рік- 10612,79 грн., з яких сплачено 3846,07 грн., за 2018 рік- 6743,25, відповідачем сплачено 10500 грн., загальний борг становить 34996,75 грн.

Поважних причин виникнення такої заборгованості, яка не погашена, ОСОБА_2 не наведено.

При цьому, як вказує ОСОБА_1, за цей час відповідач придбав собі автомобіль.

Отже, вважати, що ОСОБА_2 належним чином приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини -не можна.

Виходячи саме з інтересів дитини, суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко