Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 569/6719/16-ц

провадження № 61-16687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2017 року у складі судді: Першко О. О., та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року у складі суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики (борговою розпискою), в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики (боргової розписки) від 28 травня 2013 року в розмірі 311 535,89 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 травня 2013 року між сторонами укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 311 535,89 грн, а відповідач зобов'язався повернути вказані грошові кошти у строк до 31 грудня 2015 року. На підтвердження укладення цього договору та його умов відповідачем було представлено позивачу власноручну написану розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 311 535,89 грн, а також встановлений кінцевий термін їх повернення до 31 грудня 2015 року. Однак, відповідач у строки обумовлені договором (розпискою) позивачу позику не повернув. Зважаючи, що відповідач ігнорує вимоги позивача стосовно повернення боргу він змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 28 травня 2013 року в розмірі 311 535,89 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не виконав взяті на себе боргові зобов'язання, а тому на користь позивача підлягає стягненню сума позики, отримана згідно розписки від 28 травня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2017 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував всі дійсні обставини спору та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив цю справу згідно із законом. Доводи ОСОБА_5 про те, що позика випливає виключно з господарських відносин ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «ЗМД», апеляційний суд відхилив, оскільки ці твердження згідно вимог частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, не доведено.

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернувся із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що за правовою природою укладена між сторонами розписка не є позикою, а виникла виключно з господарських відносин ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «ЗМД». Цей документ по суті є актом звірки двох суб'єктів господарювання та гарантією їх подальшої співпраці. Жодних коштів за даною розпискою відповідачу не передавалося та ним не отримувалося, а тому вважає, договір позики неукладеним. Вказував, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання має містити умови отримання позичальником грошей в борг із зобов'язанням щодо їх повернення, а також із зазначенням дати отримання коштів. При цьому, розписка, складена 28 травня 2013 року, не містить ні дати отримання грошей, ні чітко й однозначно визначеного зобов'язання про повернення коштів. Окрім цього розписка підписана лише однією стороною - ОСОБА_5 Тому висновки судів щодо встановлення факту укладення між сторонами договору позики та визначення його умов згідно розписки помилковими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що ОСОБА_5 (паспорт НОМЕР_1, виданий 13 січня 1996 року Рівненським МУ УМВС м. Рівне) отримав позику у ОСОБА_4 (м. Чернівці, паспорт НОМЕР_2, виданий Сокирянським РВ УМВС України в Чернівецькій області) в сумі 311 535,89 грн, яка станом на дату написання розписки становить 38 225,00 дол. США, строком до 31 грудня 2015 року, що підтверджується розпискою від 28 травня 2013 року.

Встановивши, що розписка від 28 травня 2013 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отриманняОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошових коштів з зобов'язанням повернути їх, ОСОБА_5 порушив умови договору позики і не повернув отриману грошову суму, а тому суди зробили правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 311 535,89 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель