Справа № 150/61/18
Провадження № 22-ц/801/71/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Суперсон С.П.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 рокуСправа № 150/61/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

секретар : Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №4 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 150/61/18 за позовом ОСОБА_3 до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Суперсона С.П., повний текст рішення складено 12 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась у Чернівецький районний суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її бабуся - ОСОБА_5 Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку та земельної частки (паю).

Усе зазначене майно успадкувала мати позивача - ОСОБА_6, яка є донькою ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла та заповіла усе своє майно сестрі позивача - ОСОБА_4

У липні 2017 року позивачці стало відомо від односельчан, що майно повинне було належати останній, так як померла ОСОБА_5 усе своє майно заповіла саме своїй онуці -ОСОБА_3, дошлюбне прізвище якої ОСОБА_3.

У зазначеному заповіті були розбіжності, тому ОСОБА_7 зверталася у суд з позовом про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2017 року було встановлено факт належності заповіту на ім'я ОСОБА_8 саме ОСОБА_5

На підставі цього рішення та заповіту, позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Проте, постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із тим, що пропущений строк для прийняття спадщини.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_3 у даному позові просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої у 1998 році ОСОБА_5.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року позов задоволено. Вирішено: визначити ОСОБА_3 додатковий строк, тривалістю 3 (три) місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року в с. Пелинівка Чернівецького району Вінницької області.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_4, яка не брала участь у справі, але вважає порушеними її права на спадщину, оскаржила його в апеляційному порядку, як незаконне, необґрунтоване через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, а також через неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянт - ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_6 і до складу цієї спадщини ввійшла спадщина покійної ОСОБА_5, на яку претендує позивачка, проте вона - ОСОБА_4 не була залучена до участі у справі. Ще апелянт наголошує на тому, що позивачка пропустила строк позовної давності, а судом не встановлено, які саме поважні причини не дали змоги її протягом 20 років після відкриття спадщини звернутися до нотаріальної контори для її прийняття.

ОСОБА_4 просить скасувати рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 12.04.2018 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулися 9 листопада 2018 року, днем початку роботи Вінницького апеляційного суду визначено 12 листопада 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» № 213 (6968) від 10 листопада 2018 року.

Відповідно до пункту 3 частини 1, частини 5 статті 31 цивільного процесуального Кодексу України, у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2018 року для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі головуючої судді - Марчук В.С., суддів: Матківську М.В., Сопруна В.В., а тому колегія суддів прийняла дану справу до свого провадження.

У судове засідання Вінницького апеляційного суду сторони у справі не з'явилися без поважних причин, будучи належно повідомленими про час та місце розгляду справи.

Вінницький апеляційний суд у складі зазначеної колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції даним вимогам не відповідає.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За нормою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ході розгляду справи встановлені наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року в с. Пелинівка Чернівецького району Вінницької області померла ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1

Згідно заповіту від 19.07.1972 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області Чорною Н.Д., зареєстрованого у реєстрі за №114, ОСОБА_5 заповіла усе своє майно, а також глинобитну хату, своїй онуці ОСОБА_8, яка на даний час має прізвище ОСОБА_3 та є позивачкою у справі. ( а/с 11, 12).

Проте, після смерті ОСОБА_5 усе майно успадкувала мати позивача - ОСОБА_6, яка є донькою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла та заповіла усе своє майно сестрі позивача - ОСОБА_4

У липні 2017 року ОСОБА_3 стало відомо від односельчан, що майно повинне було належати їй так, як покійна ОСОБА_5 усе своє майно заповіла саме позивачці.

У зв'язку з розбіжностями у заповіті, рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 25 вересня 2017 року було встановлено факт належності заповіту на ім'я ОСОБА_8 саме ОСОБА_5 ( а/с 16).

На підставі цього рішення та заповіту, позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте, своєю постановою державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини, тому ОСОБА_3 звернулася з даним позовом у суд.

За таких обставин та керуючись ч.3 ст. 1272 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що ОСОБА_3 пропустила шестимісячний строку для подачі заяви про прийняття спадщини з поважної причини, задоволення позову не порушуватиме прав та інтересів третіх осіб, вимоги позивачки є обгрунтованими і позов задовольнив.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Заявлені позовні вимоги регулюються нормами спадкового права.

У ЦК України 2003 року норми спадкового права викладені у книзі шостій.

А у п.5 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу зазначено, що правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як вказано у позовній заяві, після смерті ОСОБА_5 все її майно у 2012 році успадкувала мати позивачки, яка була донькою спадкодавця - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року та заповіла все своє майно апелянту - ОСОБА_4 (а/с2).

Отже, спадщина після смерті ОСОБА_5 була успадкована після 1 січня 2004 року, коли набрав чинності ЦК України, тому до даних правовідносин слід застосовувати саме норми ЦК України 2003 року.

За нормами ч.ч.1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи і часом відкриття спадщини є день смерті цієї особи.

Стаття 1217 ЦК України говорить, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Ч.3 ст. 1223 ЦК України вказує на те, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Отже, оскільки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, то саме ІНФОРМАЦІЯ_4 року у ОСОБА_8, яка на даний час є ОСОБА_3 та позивачкою у справі, виникло право на спадкування майна після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Ч. 1 ст. 1268 ЦК України регламентує, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Строк для прийняття спадщини визначений ст. 1270 ЦК України та складає шість місяців і починається з часу відкриття спадщини.

У ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року, спадкові правовідносини регулювалися нормами ст. ст. 524, 525, 548, 549, де теж говориться, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вказує позивачка, після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла ОСОБА_6, отже, ОСОБА_3, на час відкриття спадщини та протягом шести місяців з дня її відкриття, заяви про прийняття спадщини до нотаріуса не подавала, чим дійсно пропустила даний строк.

Вказавши у позові, що про наявність заповіту ОСОБА_5 на її ім'я позивачка дізналася лише у липні 2017 року, вона мала довести ці обставини належними та допустимими доказами, як цього вимагає принцип змагальності сторін, визначений статтею 12 ЦПК України та норма ч.1 ст. 81 ЦПК України. Натомість позивачка лише голослівно вказала дану причину.

Більше того, вона невпевнено заявила, що основною причиною пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини є те, що позивачці не було відомо про наявність заповіту ОСОБА_5 на її ім'я, оскільки слідом за цією фразою вказала, що якби навіть знала про наявність заповіту, то все одно не могла подати вчасно заяву про прийняття спадщини, оскільки на той час здійснювала догляд за хворим сином ( а/с 2).

Враховуючи обставини, викладені позивачкою у позовній заяві, відсутність доказів, що саме у липні 2017 року вона дізналася про наявність вказаного заповіту, немає підстав вважати доказаним, що позивачка пропустила строк подання заяви про прийняття спадщини з поважної причини.

Більше того, суд цієї причини і не досліджував, вказавши натомість причиною пропуску строку те, що у липні 2017 року позивачці стало відомо від односельчан, що майно повинне було належати останній так, як померла ОСОБА_5 усе своє майно заповіла саме позивачеві.

Проте дана обставина взагалі надумана судом, оскільки у позовній заяві вона відсутня, а у судовому засіданні позивачка участі не приймала. ( а/с 33-34, 2-3).

Щодо хвороби сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку посилається позивачка, то ця обставина теж не є поважною причиною пропуску спірного строку через наступне.

На час відкриття спадщини, Олександру було дев'ять років; те, що він інвалід дитинства, не говорить про те, що через інвалідність дитини позивачка не могла звернутися до нотаріуса за шість місяців - з ІНФОРМАЦІЯ_2 року по 27.06.1999 року. (а/с 6-8).

Поважної причини пропуску строку для прийняття спадщини для визначення додаткового цього строку, вимагає норма ч.3 ст. 1272 ЦК України.

За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Як видно з встановлених обставин та матеріалів справи, позивачка таких труднощів не навела, а отже, поважні причини - відсутні.

Крім того, у позовній заяві та в оскаржуваному рішенні суду зазначено, що після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла її донька ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року та заповіла все своє майно ОСОБА_4, проте, всупереч зазначеним обставинам, вказав, що задоволення позову не порушуватиме прав та інтересів третіх осіб, з чим суд апеляційної інстанції категорично не погоджується так, як до складу спадщини, яку ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_4 входить і майно, успадковане нею після смерті ОСОБА_5, на яке претендує позивачка.

Отже, майно ОСОБА_5 успадковане після її смерті і воно не може перейти до сільської ради.

Питання належності відповідача не вивчалося судом та ОСОБА_4 не була залучена до участі у справі ні у якості відповідача, ні у якості третьої особи, що є процесуальним порушенням, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, в силу п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і з порушенням норм процесуакльного права, тому в силу ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, задовольнивши, при цьому, апеляційну скаргу.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 рокускасувати та постановити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук