КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/430/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача ПоліщукН.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухвалено під головуванням судді Савицького О.А. від 12 червня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду соціального страхування України (виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України), Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві, Комунального підприємства &q?ід;Київпастранс&quКи; про зобов&qut;;язання вчинити дії,

встановив:

В червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював під час розгляду справи, та остаточно просив:

- зобов'язати КП «Київпастранс» здійснити розрахунок страхового заробітку, одержаного за відпрацьований час згідно маршрутного листа у відповідності до чинного законодавства, з урахуванням роботи в зоні ЧАЕС у відповідності до Наказу №364 від 26 квітня 1986 року;

- визнати протиправними дії КП «Київпастранс» при здійсненні перерахунку листів непрацездатності;

- визнати порушеним право позивача на оплату лікарняних листів по тимчасовій втраті працездатності за період 1986-1991 роки;

- зобов'язати КП «Київпастранс» здійснити перерахунок усіх листів з тимчасової втрати працездатності з травня 1986 року по 04 березня 1991 рік у кількості 377 днів, виходячи із фактичного середньомісячного заробітку, одержаного при виконанні Наказу №364 від 26 квітня 1986 року;

- зобов'язати Фонд соціального страхування України забезпечити конституційне право на реалізацію гарантій держави на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної здоров'ю внаслідок нещасного випадку на виробництві, як застрахованій особі;

- зобов'язати належного відповідача здійснити повний розрахунок боргу до його реальної вартості, а суму боргу проіндексувати згідно даних Держкомстату по день виплати;

- на всю суму проіндексованого та відновленого до реальної купівельної вартості боргу нарахувати 3% річних, що входить до грошового зобов'язання;

- на всю суму відновленого боргу зобов'язати відповідача нарахувати пеню в розмірі 120% від облікової ставки НБ України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при виконанні своїх трудових зобов'язань згідно з Наказом №364 від 26 квітня 1986 року «Виконання урядового спеціального завдання з евакуації населення в смт. Прип'ять» отримав ядерну шкоду, заподіяну здоров'ю внаслідок нещасного страхового випадку на виробництві, про що свідчать: Наказ №364 від 26 квітня 1986 року; експертний висновок Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії з питань зв'язку захворювань, пов'язаних з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС Укрради профспілок, МЗ УРСР, Держкомпрації УРСР №272 від 30 жовтня 1990 року; Акт №10 від 10 грудня 1990 року Форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві при здійсненні роботи по ліквідації аварії на ЧАЕС у відповідності до Наказу №364 від 26 квітня 1986 року.

При цьому, у зв'язку з різким погіршенням стану здоров'я з травня 1986 року по 04 березня 1991 року хворів та мав тимчасову втрату непрацездатності протягом 377 днів.

Позивачем вказано, що ознайомившись з пенсійною справою, він дізнався, що йому невірно нараховано та виплачено грошові кошти за листками непрацездатності в період з 1986 року по 1991 рік, а саме: при розрахунку фактичного заробітку згідно Наказу №364 від 26 квітня 1986 року відповідачем застосовано помилкову кількість відпрацьованих годин.

За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що перерахунок за листками непрацездатності за період з 1986 року по 1991 рік має бути виконано з урахуванням довідок №592/06 від 29 квітня 1991 року, №624/03 від 11 серпня 1993 року, №710, а також вимог Закону УРСР &q?ро;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи&q?тк; №796-ХІІ від 28 лютого 1991 року, зокрема врахувати ст.54 цього Закону. Мотивуючи зазначеним, просить визначити точний борг невиплачених сум за період 1986-1991 роки в рублях СРСР, доларах США, в гривні; нарахувати на цю суму проценти та штрафні санкції. Окрім того, просить стягнути матеріально-моральну шкоду, встановлену ЄСПЛ для України, 2000 євро із конвертацією в гривні на день виплати в строк 2-х місяців. Також просить визначити відповідача по виплаті боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України зазначає, що позивач втратив законні підстави на перерахунок листків непрацездатності за період з 1986 по 1991 року, оскільки такий перерахунок суперечить положенням законодавства, що діяло та було чинним на той час, а тому рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим.

КП &q?ов;Київпастранс&qu ; Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) також подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначають про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували викладені ним у позовній заяві обставини в обґрунтування заявлених позовних вимог.

У відзиві Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві посилається на те, що у скаржника відсутні підстави на перерахунок допомоги за період з 1986-1991 рік. Вважають, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а також такою, що опирається лише на надумані з формальних міркувань вимоги, що не відповідають дійсності та поданою без будь-якого обґрунтування порушень норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів в судове засідання не з&q?ти;явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач втратив законні підстави на перерахунок всіх листків працездатності за період з 1986 по 1991 року, оскільки такий перерахунок суперечить положенням законодавства, що діяло та було чинним на той час; позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували викладені ним у позовній заяві обставини в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими мотивами відмови в задоволенні позову з наступних підстав.

З матеріалів справи убачається, що з 05 жовтня 1983 року по 04 березня 1991 року ОСОБА_2 працював водієм на Київському автотранспортному підприємстві 13033 та відповідно до Наказу №364 від 26 квітня 1986 року приймав участь в евакуації населення з смт. Прип'ять, час перебування в зоні відчуження 20 годин.

Згідно даних Експертного висновку Київської регіональної міжвідомчої експертної ради №272 від 30 жовтня 1990 року, а також Акту №10 від 10 грудня 1990 року по Формі Н-1 визначено 15 відпрацьованих повних годин в зоні ЧАЕС.

Згідно з наявними в матеріалах справи довідками №310/05 і №311/05 від 15 квітня 1997 року, а також №2967/05 від 16 грудня 2008 року кількість фактично відпрацьованих годин за роботу в зоні відчуження становить 15,17 годин.

Окрім того, з матеріалів справи також убачається, що 10 грудня 2008 року на засіданні Комісії по трудових спорах автобусного парку №6 розглянуто звернення ОСОБА_2 та підтверджено факт роботи в зоні відчуження 15,17 годин.

Відповідно до даних листа В.О. директора Філії КП &quзо;Київпастранс&qu,1; Автобусний парк №6 убачається, що ОСОБА_2 проведено перерахунок листків тимчасової непрацездатності за період з 1986 року по 1990 рік та виплачена сума в розмірі 6258 руб. 06 коп., що підтверджено даними довідки №845/05 від 24 вересня 1996 року. Окрім того, повідомлено про знищення у зв&qu'>;язку із закінченням строків зберігання листів непрацездатності, корінців листів непрацездатності, звітів (відомостей) про нарахування та перерахування страхових внесків на державне та недержавне соціальне страхування (у зв&q?а ;язку з тимчасовою непрацездатністю) за вказаний період.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, вказував, що ознайомившись з пенсійною справою, він дізнався, що йому було невірно нараховано та виплачено грошові кошти за листками непрацездатності в період з 1986 року по 1991 рік (377 днів тимчасової непрацездатності), які підлягали оплаті із фактичного страхового заробітку за відпрацьований час без обмеження двома тарифними ставками або посадовими окладами, посилаючись при цьому на Закон УРСР &q?ь ;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи&q? л; №796-ХІІ.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з того, що у період з 1986 по 1991 роки допомога з державного соціального страхування, зокрема тимчасової непрацездатності, надавалась відповідно до Основних умов забезпечення допомогами з державного соціального страхування, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 23 лютого 1984 року №191 (далі - Основні умови), у порядку, передбаченому Положенням про порядок забезпечення допомогами з державного соціального страхування, затвердженим постановою Президії ВЦСПС від 12 листопада 1984 року №13-6 (Далі - Положення).

Державне соціальне страхування робітників і службовців підприємств установ, організації, у цей період, здійснював профспілковий комітет підприємства, установи, організації, який призначав допомогу по соціальному страхуванню, згідно з Положенням про права профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 27 вересня 1971 № 2151-VIII.

Відповідно до п.п.46-49 Основних умов допомога, зокрема, з тимчасової непрацездатності обчислювалась з фактичного заробітку робітника або службовця. При цьому для обчислення допомоги з тимчасової непрацездатності, крім випадків трудового каліцтва або професійного захворювання, фактичний заробіток ураховувався в сумі, що не перевищує подвійного посадового (місячного) окладу або подвійної тарифної ставки. Працівникам, робочий час яких не піддавався обліку, допомога обчислювалась з фактичного заробітку, що не перевищував подвійного посадового (місячного) окладу або подвійної тарифної ставки, також і при трудовому каліцтві, професійному захворюванні, вагітності та пологах.

У фактичному заробітку, з якого обчислювалась допомога, ураховувались всі види заробітної плати, на які за діючими правилами нараховувались внески на соціальне страхування, включаючи доплати за сполучення професій (посад), у тому числі за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, за розширення зон обслуговування або збільшення обсягу роботи, виконуваної протягом установленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни). У зазначеному заробітку не враховувалось: заробітна плата за роботу в понаднормовий час і по сумісництву, різного роду виплати одноразового характеру, доплата за роботу, що не входить в обов'язку робітника або службовця по основній роботі.

Допомога призначалась профспілковим комітетом підприємства, установи, організації або створюваної їм комісією із соціального страхування й виплачувалась підприємством, установою, організацією за місцем роботи або навчання в рахунок внесків на соціальне страхування.

Відповідно до п.3 Положення допомога, за загальним правилом, видавалась, якщо право на їхнє одержання настало в період роботи (включаючи й час випробування й день звільнення).

Згідно з п.5 Положення допомога призначалась, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше 6 місяців від дня відновлення працездатності, установлення інвалідності, закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, народження дитини або від дня смерті. При цьому допомога з тимчасової непрацездатності за минулий час видавалась не більш ніж за 12 місяців з дня звернення за допомогою.

Виплата допомоги за минулий час (повністю або частково) з ініціативи профспілкових органів (наприклад, у результаті перевірки правильності призначення й виплати допомог) проводилась з дотриманням тих же строків.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що розрахунок виплат за листками непрацездатності за період з 1986 року по 1991 рік не відповідав зазначеним вище Основним умовам забезпечення допомогами з державного соціального страхування, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 23 лютого 1984 року №191, а також Положенню про порядок забезпечення допомогами з державного соціального страхування, затвердженим постановою Президії ВЦСПС від 12 листопада 1984 року №13-6.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначені вище встановлені обставини та керуючись основними засадами (принципами) цивільного судочинства, колегія дійшла висновку про недоведеність позовних вимог.

Посилання позивача на те, що оплата лікарняних листків по тимчасовій непрацездатності за період з травня 1986 року по 04 березня 1991 рік повинна бути проведена у відповідності до вимог Закону УРСР &q? н;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи&qu s; №796-ХІІ, який прийнято 28 лютого 1991 року, є помилковим, оскільки Постановою Верховної Ради Української РСР №797-ХІІ від 28 лютого 1991 року &qusp;Про порядок введення в дію Закону Української РСР &quan;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи&q?пр; цей Закон введено в дію з 01 квітня 1991 року, тобто після спірного періоду, відтак цей Закон не може бути застосовано при нарахування виплат за листками непрацездатності за період з травня 1986 року по 04 березня 1991 рік.

Ураховуючи недоведеність позовних вимог щодо невірного нарахування виплат за листками непрацездатності, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні вимог в частині зобов'язання КП «Київпастранс» здійснити розрахунок страхового заробітку, одержаного за відпрацьований час згідно маршрутного листа у відповідності до чинного законодавства, з урахуванням роботи в зоні ЧАЕС у відповідності до Наказу №364 від 26 квітня 1986 року; визнання протиправними дії КП «Київпастранс» при здійсненні перерахунку листів непрацездатності; визнання порушеним право позивача на оплату лікарняних листів по тимчасовій втраті працездатності за період 1986-1991 роки; зобов'язання КП «Київпастранс» здійснити перерахунок усіх листів з тимчасової втрати працездатності з травня 1986 року по 04 березня 1991 рік у кількості 377 днів, виходячи із фактичного середньомісячного заробітку, одержаного при виконанні Наказу №364 від 26 квітня 1986 року; зобов'язання належного відповідача здійснити повний розрахунок боргу до його реальної вартості, а суму боргу проіндексувати згідно даних Держкомстату по день виплати; на всю суму проіндексованого та відновленого до реальної купівельної вартості боргу нарахувати 3% річних, що входить до грошового зобов'язання; на всю суму відновленого боргу зобов'язати відповідача нарахувати пеню в розмірі 120% від облікової ставки НБ України.

Щодо вимог в частині зобов'язання Фонду соціального страхування України забезпечити конституційне право на реалізацію гарантій держави на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної здоров'ю внаслідок нещасного випадку на виробництві, як застрахованій особі, колегія суддів зазначає, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, є інвалідом І групи з 25 жовтня 1999 року, захворювання пов&quma;язане з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС і це підтверджено матеріалами справи.

Відтак позивач є особою, на яку розповсюджується дія Закону України &q?ль;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи&q? н; та судове рішення про зобов&q?ал;язання спеціальних суб&qup ;єктів забезпечити реалізацію визначених цим Законом гарантій не вимагається.

Вимоги апеляційної скарги щодо стягнення шкоди в сумі 2000 євро із конвертацією в гривні на день виплати відхиляються колегією суддів, оскільки такі не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач втратив законні підстави на перерахунок всіх листків працездатності за період з 1986 по 1991 роки, з тих підстав, що перерахунок суперечить положенням законодавства, що діяло та було чинним на той час, не відповідає обставинам справи, проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи по суті, відтак рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року змінити в частині правового обґрунтування висновків суду.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова