Єдиний унікальний номер 725/5664/17
Номер провадження 2/725/1085/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2018 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

за участю секретаря: Слободян В.О.

представника позивача: ОСОБА_1

відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника третьої особи: ОСОБА_6

третьої особи: ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Чернівецька міська рада, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Чернівецька міська рада, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією.

Посилався на те, що йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1

Зазначений будинок є багатоквартирним, у ньому є чотири квартири. Квартира №1 будинку належить на праві власності ОСОБА_9, квартира №2 належить ОСОБА_7 Відповідачі є співвласниками квартири №4 у будинку.

Біля будинку знаходиться земельна ділянка, яка на даний час не приватизована. За кожною квартирою закріплена земельна ділянка відповідно до схематичного плану, розробленого ЧКОБТІ.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без будь-яких дозвільних документів збудували на ній гараж та бетонно-металеву огорожу, які є самочинним будівництвом.

Вказані обєкти самочинного будівництва збудовано без згоди інших співвласників будинку, вони створюють ряд незручностей та порушують його право вільного пересування, обмежують доступ до території, на якій збудовано гараж, яка є прибудинковою територією.

Він неодноразово звертався до контролюючих органів з відповідними скаргами, за результатами розгляду яких відповідачів було притягнуто до адміністративної відповідальності.

На підставі ч.4 ст. 376 ЦК України просив зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3 усунути йому перешкоди у користуванні прибудинковою територією біля будинку АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованого гаража та бетонно-металевої огорожі.

Ухвалою суду від 18.01.2018 року до участі у справі було залучено третіх осіб: Чернівецьку міську раду, ОСОБА_7, ОСОБА_9

Відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому вони позов не визнали. Вказували на те, що усіма співвласниками будинку були встановлені огорожі, якими мешканці користуються з моменту отримання квартир. Такий порядок користування прибудинковою територією будинку було визначено попередніми співвласниками будинку, починаючи з 1972 року. У кожного співвласника є самостійний вхід до його квартири та частини земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні. Земельна ділянка позивача також має огорожу, яку він встановив. Ними лише було замінено попередню стару деревяну огорожу на нову бетонно-металеву. Твердження ОСОБА_8 про те, що ними було побудовано без відповідних дозволів гараж на прибудинковій території не відповідає дійсності, оскільки вказане приміщення було споруджено ще попередніми власниками квартири ще у 80-х роках та за межами житлового будинку. Просили відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 26.02.2018 року було закрито підготовче провадження у справі.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Суду пояснив, що спірна земельна ділянка є прибудинковою територією та перебуває у власності Чернівецької міської ради. Вважає, що відповідачі повинні знести гараж, оскільки вони ним користуються. Просив позов задовольнити.

Відповідачі позов не визнали з підстав, викладених у поданому до суду відзиві на позов. Пояснили суду, що у кожного співвласника будинку у користуванні перебуває своя відокремлена частина земельної ділянки. Усі частини земельної ділянки відокремлені огорожами, які облаштовані власниками квартир, зокрема позивачем ОСОБА_8 Такий порядок користування земельною ділянкою було визначено ще попередніми власниками будинку. Гараж на земельній ділянці вони не будували, його також було зведено попереднім власником.

Представник відповідачів позов не визнав. Суду пояснив, що будь-які права позивача порушені не були. Позов до суду було подано внаслідок конфліктної ситуації, яка виникла між сторонами. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи Чернівецької міської ради позов підтримала в частині зобовязання відповідачів усунути перешкоди позивачу у користуванні прибудинковою територією біля будинку АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно зведеної бетонно-металевої огорожі.

Третя особа ОСОБА_7 суду показала, що мешкає у квартирі АДРЕСА_2 з 1987 року. У кожного власника квартири в будинку є своя огорожа. Гараж, який розташований на відокремленій частині земельної ділянки відповідачів було побудовано давно, ще попередніми власниками. Позивач після придбання квартири у будинку не заперечував проти визначеного порядку користування земельною ділянкою.

Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_8 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1

Відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_10 належить на праві спільної сумісної власності квартира №4 у зазначеному будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 08.08.2006 року Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, яке наявне у матеріалах інвентарної справи.

Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №952/23 від 16.12.2008 року було вирішено зняти з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Чернівці чотирьохквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.78-79).

Як вбачається з схематичного плану присадибної ділянки АДРЕСА_1, складеного Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації 28.01.1973 року, між мешканцями будинку було визначено певний порядок користування земельною ділянкою, розташованою навколо будинку (а.с. 81).

Таким чином, правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Законом України «Про планування і забудову територій», Законом України «Про основи містобудування», ЦК України, ЗК України та нормами ДБН -360-92.

Згідно із частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Статтею 13 Закону України «Про благоустрій населених будинків» передбачено, що до об'єктів благоустрою належать, зокрема, території загального користування, прибудинкові території, території будівель та споруд інженерного захисту території.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» та Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, прибудинкова територія це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Пунктом 3.7.65. вказаних Правил передбачено, що до всіх будівель і споруд має бути забезпечений вільний доступ.

За змістом статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пункту 3 Правил користування приміщеннями і прибудинковими територіями за власником житлового будинку органом місцевої державної влади закріплюється прибудинкова територія.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації (ч.2,3,4 ст. 42 ЗК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»(далі - Постанова), при приватизації державного житлового фонду особи, яким передано у власність жилі приміщення в одноквартирних будинках, набувають право власності на земельні ділянки, де розташований будинок, шляхом їх приватизації згідно із положеннями ЗК. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників (стаття 42 ЗК).

Положеннями ч.2 ст. 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням зазначених положень Закону, у даному випадку суд повинен встановити чи надавалась спірна земельна ділянка, що належала до комунальної власності у постійне користування установі (організації), яка здійснювала управління будинками чи обєднанню співвласників будинків, чи визначені межі та конфігурація цієї земельної ділянки, чи не порушуються права користування прибудинковою територією мешканців зазначеного будинку, у тому числі права власності на належні їм житлові приміщення та допоміжні приміщення будинку, що включає й право користування ними, зокрема, забезпечення належного підходу, під'їзду транспорту до цих приміщень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Як було встановлено судом, у будинку АДРЕСА_1 обєднання співвласників не створювалось.

Будь-якого рішення органу місцевого самоврядування щодо закріплення за даним будинком прибудинкової території, її розміру, а також акту на право власності чи користування земельною ділянкою суду надано не було.

Єдином документом, з якого вбачається розмір присадибної ділянки АДРЕСА_3 є схематичний план, складений 28.01.1973 року працівниками ЧКОБТІ (а.с.81). Так, відповідно до вказаного документу загальна площа земельної ділянки становить 903 кв. м., у тому числі 700 кв. м. під подвірям.

Із схематичного плану також видно, що на той час між мешканцями будинку вже було визначено певний порядок користування земельною ділянкою, якого в подальшому дотримувались і нові співвласники будинку.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_8 посилався на те, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 були порушені його права внаслідок здійснення самочинного будівництва бетонно-металевої огорожі та гаражу на земельній ділянці, яка знаходиться біля будинку, що створює йому ряд незручностей. При цьому позивач на підставі ч.4 ст. 376 ЦК України просив зобовязати відповідачів усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення вказаних обєктів.

Розглядаючи наведені аргументи та даючи їм оцінку, суд зазначає таке.

Як вбачається з листа Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю від 28.09.2017 року, спеціалістами Інспекції при візуальному огляді було встановлено, що співвласником квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_3 на території зазначеного будинковолодіння встановлено металеву огорожу, якою відокремлено частину прибудинкової території загального користування. Крім того, за межами зазначеного будинковолодіння біля сараю літ. «Е» виявлено самочинно збудовану попередніми мешканцями квартири №4 цегляну споруду, яка має значний фізичний знос, що свідчить про давність її побудови (а.с. 53).

Вказана обставина була також підтверджена третьою особою ОСОБА_7 та не заперечувалася учасниками справи, а тому суд вважає її встановленою.

Таким чином, судом було встановлено, що спірна цегляна споруда не будувалась відповідачами та розташована за межами прибудинкової території будинку АДРЕСА_1.

Позивачем будь-якими доказами не було спростовано того, що спірна споруда знаходиться за межами будинковолодіння.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено порушення його прав у даному випадку, а також наявність правових підстав для покладення на відповідачів обовязку по знесенню гаражу.

Щодо вимоги знесення бетонно-металевої огорожі суд враховує, що на території будинковолодіння АДРЕСА_1 наявні огорожі в усіх чотирьох співвласників будинків, якими відокремлені частини прибудинкової території, що перебувають в їх користуванні.

Таким чином, між співвласниками існує певний порядок користування земельною ділянкою (прибудинковою територією), яким забезпечено кожному співвласнику доступ до приміщень, належних їм на праві власності та узаконених допоміжних приміщень будинку, що включає й право користування ними, а також забезпечено належний прохід, під'їзду транспорту до цих приміщень.

Суд зауважує, що позивач із позовними вимогами про визначення іншого порядку користування прибудинковою територією до суду не звертався.

Положеннями ч.1, 2 ст. 376 ЦК України, визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦК України якщо власник(користувач) заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво або за її рахунок.

Згідно до ч.7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Із змісту ст.ст. 376,391 ЦК вбачається, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають, як органи державної влади та місцевого самоврядування, так і інші особи, у випадку порушення їх прав, зокрема, власник майна, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, ОСОБА_8, звертаючись до суду з позовом, зобовязаний був довести наявність порушеного права власності чи користування земельною ділянкою.

За приписами ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Проте, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не було надано належних і допустимих доказів виникнення у позивача права власності чи користування на земельну ділянку (прибудинкову територію), її розмірів у конкретно встановлених на місцевості межах, на якій було облаштовано огорожу відповідачами, а отже не доведено наявності правових підстав звернення до суду з позовом.

Окрім того, суд відхиляє доводи представника позивача щодо порушення норм освітлення у квартирі ОСОБА_8 внаслідок облаштування огорожі, оскільки зазначена обставина будь-якими доказами підтверджена не була.

За таких обставин, суд на підставі встановлених обставини справи, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі, приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 3, 376, 383, 391 Цивільного кодексу України; ст.ст. 42, 125 ЗК України, ст.ст. 4, 5, 10, 18, 80, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1), який проживає за адресою АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_3 (РНОКПП не відомий) , які проживають за адресою АДРЕСА_5, треті особи: Чернівецька міська рада, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька