У Х В А Л А
20.11.2018р. суддя Городоцького районного суду Львівської області Малахова Онуфер А.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Третя Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Третя Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 30.07.1996р. посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори за реєстровим №4385.
Позивачка підсудність справи Городоцькому районному суду Львівської області мотивує тим, що оспорюваний заповіт стосується безпосередньо житлового будинку, який знаходиться в м. Комарно Городоцького району Львівської області, а відтак застосовуються положення ч. 1 ст. 30 ЦПК України.
За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
В п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" зазначено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (ч. 1 ст. 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що перелік позовів, для яких установлена виключна підсудність, розширеному тлумаченню не підлягає.
Як убачається із змісту позовної заяви ОСОБА_1, предметом позову про визнання заповіту недійсним є сам заповіт, а не нерухоме майно, тобто спір між сторонами виник з приводу цивільно-правових відносин щодо складання означеного заповіту, який на думку позивачки, не відповідає волевиявленню заповідача.
А відтак, сприйняття позивачем заявлених вимог, як таких, що підлягають розгляду за правилами виключної підсудності, є помилковим.
За положеннями ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Із змісту позову видно, що відповідач ОСОБА_2 проживає на ІНФОРМАЦІЯ_1.
Враховуючи вищенаведене, доходжу висновку, що справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Третя Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Городоцького районного суду, а відтак її слід передати на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
У відповідності до положень ч. 1 і ч. 2 статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Керуючись ст. ст. 4, 27, 31, 32 ЦПК України, суддя -
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів.
Суддя А.М. Малахова-Онуфер