Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 640/18707/16-ц

провадження № 61-34174св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником ОСОБА_5,, на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Малінської С. М., Швецової Л. А., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08 вересня 2008 року, відповідач отримала кредит у розмірі 10 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 31 жовтня 2016 року має заборгованість 40 893,01 грн, що складається з: 7 602,72 грн заборгованості за кредитом; 28 284,10 грн заборгованості по процентам за користування кредитом; 2 820,81 грн заборгованості за пенею та комісією; 250 грн - штраф (фіксована частина); 1 935,38 грн - штраф (процентна складова). На цей час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача.

Рішенням Київського районного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто на користь АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № б/н від 08 вересня 2008 року у загальному розмірі 38 707,63 грн, та судові витрати у сумі 1 378 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся поза межами позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

У липні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника ОСОБА_5, подало касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовна давність перервалася, оскільки 23 листопада 2012 року картка відповідача була перевипущена та ОСОБА_4 отримала нову картку № НОМЕР_1 зі строком дії до березня 2016 року, що підтверджується фотографуванням клієнта з карткою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 08 вересня 2008 року між сторонами був укладений договір № б/н, відповідно до якої відповідач отримала кредит у розмірі 1 400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5%.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору, станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 40 893,01 грн, що складається з: 7 602,72 грн заборгованості за кредитом; 28 284,10 грн заборгованості по процентам за користування кредитом; 2 820,81 грн заборгованості за пенею та комісією; 250 грн - штраф (фіксована частина); 1 935,38 грн - штраф (процентна складова).

Апеляційний суд встановив, що у ОСОБА_4 було викрадено картку 01 листопада 2010 року і момент виникнення права вимоги слід відраховувати з часу нездійснення чергового платежу після викрадення картки, тобто з 25 грудня 2010 року, тому саме з цього моменту для позивача АТ КБ «ПриватБанк» почався перебіг позовної давності. Проте з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише у листопаді 2016 року, тобто поза межами позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву від 25 січня 2017 року (а. с. 28-33), апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що позовна давність перервалася, оскільки 23 листопада 2012 року картка відповідача була перевипущена та ОСОБА_4 отримала нову картку № НОМЕР_1 зі строком дії до березня 2016 року, що підтверджується фотографуванням клієнта з карткою (фото з програмного комплексу банку додано до касаційної скарги), колегія суддів відхиляє. Оскільки матеріали справи таких доказів не містять.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість дослідження доказів на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель