АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2646/18 Справа № 199/7778/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства Коменергосервіс Дніпропетровської міської ради про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства Коменергосервіс Дніпропетровської міської ради (далі КП Коменергосервіс ДМР) про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи тим, що перебував у трудових відносинах з КП Дніпротепломережа з 11 жовтня 1995 працюючи на посаді інженера, а після утворення на його базі КП Коменергосервіс ДМР залишився працювати на посаді в.о. директора.

Вказував, що з 01 грудня 2009 року був прийнятий на посаду головного інженера за сумісництвом та наказом від 21 січня 2016 року був звільнений з займаної посади згідно ст.7 КЗпП України п.8 Положення № 43 та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року наказ про його звільнення визнано незаконним, поновлено його на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу і грошове відшкодування за завдану моральну шкоду.

Зазначав, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2017 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 скасовано та ухвалено рішення про відмову позивачу в задоволенні його позовних вимог, втім ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2017 року скасовано, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року залишено без змін та 26 жовтня 2016 року його було поновлено на роботі, про що зроблено відповідний запис до трудової книжки.

Посилаючись на те, що наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №1 від 05 січня 2017 його було звільнено повторно на підставі ст.7 КЗпП України у звязку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником, та його повторне звільнення знову відбулося з грубим порушенням вимог чинного законодавства, а тому позивач просить суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ №1 від 05 січня 2017, виданий КП «Коменергосервіс» ДМР про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади; поновити на посаді головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР з 05 січня 2017; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 580 грн.46 коп. до моменту його поновлення на роботі та 10.000 грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк звернення до суду з даним позовом ним пропущений з поважних причин, оскільки в нього бракувало коштів, він залишився без засобів до існування, так як його незаконно звільнено і позбавлено заробітку.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст.22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з КП «Коменергосервіс» ДМР з 01 грудня 2009 року працюючи на посаді головного інженера за сумісництвом.

21 січня 2016 року ОСОБА_2 було звільнено з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР за ст.7 КЗпП України, п.8 Положення №43 у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року визнано незаконним та скасовано наказ КП «Коменергосервіс» ДМР №1 від 21 січня 2016 про звільнення ОСОБА_2 з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР, поновлено ОСОБА_2 на посаді головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР, стягнуто з КП «Коменергосервіс» ДМР на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 110.867 грн.86 коп. без урахування утримання податку та обовязкових платежів та моральну шкоду в розмірі 5.000 грн., розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2017 року скасовано, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячних платежів допущено до негайного виконання і 26 жовтня 2016 року позивача було поновлено на роботі, про що зроблено відповідний запис до трудової книжки. Даний факт визнали сторони в судовому засіданні.

Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №1 від 05 січня 2017 року по КП «Коменергосервіс» ДМР позивача ОСОБА_2 звільнено з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР на підставі ст.7 КЗпП України, у звязку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_2 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося із застосуванням норми Закону, яка не регулює дане питання, тобто з порушенням, що є доведеним, втім позивач пропустив визначений законом строк на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, не довівши при цьому причин поважності пропуску цього строку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40,41 КЗпП України.

Трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

У трудових правовідносинах, з урахуванням суті позовних вимог, виконання вимог трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник.

Згідно ст.7 КЗпП України особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоровя, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у ст.ст.37,41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Відповідно до п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Також, зі змісту ст.ст.7,21,43-1 КЗпП України, п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, вбачається, що підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з сумісником є укладання трудового договору, у тому числі і за наслідками переведення, з працівником, для якого посада сумісника буде основним місцем роботи, а також у зв'язку з обмеженнями сумісництва через особливі умови та режим праці, зокрема графіком роботи.

Відповідно до ст.102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України. У звязку з наведеним 3 квітня 1993 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» № 45.

Таким чином звільнення позивача саме на підставі ст.7 КЗпП України у звязку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником, не передбачене.

Разом з тим, відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: 1)вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); 2)розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); 3)розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-409цс16 від 06 квітня 2016 року.

Позивачу достеменно було відомо про звільнення саме 05 січня 2017 року, що не спростовується доводами апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не доводять поважності причин пропуск строку на звернення за захистом свого порушеного права та підстав для його поновлення.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року судам розяснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Судом першої інстанції вимоги законодавства під час ухвалення оскаржуваного рішення дотримані.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 саме у звязку з пропуском строку.

Посилання апеляційної скарги стосовно того, що своєчасно звернутися з позовом перешкоджало те, що не було вирішено питання стосовно його поновлення після першого звільнення, у звязку з чим були відсутні грошові кошти, не можуть слугувати поважною причиною, оскільки згідно Закону України Про судовий збір позивачі, у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, звільнені від сплати судового збору.

Доводи апеляційної скарги стосовно процесуальних порушень допущених судом першої інстанції під час ухвалення повторного заочного рішення не можуть слугувати підставою для скасування по суті вірного та обґрунтованого рішення.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2018 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_3