АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 602/779/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Костів Л.І.
Провадження № 22-ц/789/282/18 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Гірський Б. О., Сташків Б. І.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю представника ПАТ "Державний ощадний банк" - Тимчишин Н.І., представника ОСОБА_2 та ПП "Ролікс-Транс" - Вальчук М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2017 року, ухвалене суддею Костів Л.І. у цивільній справі №602/779/16-ц за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватне підприємство "Ролікс-Транс" про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" (далі - ПАТ "Ощадбанк") звернулось в суд із позовом про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у сумі 38 366, 55 доларів США, з яких: 29 500 доларів США - заборгованість за кредитом, 8 866,55 доларів США - заборгованість за відсотками, а також 146 415,70 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та відсотками.

Вимоги обґрунтовані тим, що 14 травня 2007 року між ВАТ "Державний ощадний банк України", яке в подальшому було перейменовано на ПАТ "Державний ощадний банк України", та ОСОБА_2 було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії №8, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби у сумі 29 500 доларів США зі сплатою 13% річних та з кінцевим терміном повернення до 14 травня 2012 року. Відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 22.09.2016 року утворилась вищевказана заборгованість, яку позивач просив стягнути.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено у зв"язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ "Ощадбанк" просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим. Суд безпідставно не прийняв до уваги надані позивачем докази щодо переривання строку давності, не звіривши підписи на платіжних документах, не з"ясувавши їх належність боржнику, не призначивши почеркознавчу експертизу, а керувався лише поясненнями свідка ОСОБА_4 та листуванням між банком та ПП Ролікс-Транс, однак ці докази не спростовують зазначених у банківських документах відомостей про сплату боргу саме ОСОБА_2, а не іншими особами. Крім цього, невірним є висновок суду про відсутність доказів існування заборгованості, розрахунок заборгованості наявний у матеріалах справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ПАТ "Ощадбанк" - Тимчишин Н.М. у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та пояснила, що у матеріалах справи наявний цілий ряд платіжних документів за 2012-2014 роки про сплату ОСОБА_2 коштів за кредитним договором, які свідчать про переривання строку позовної давності.

Представник ОСОБА_2 та ПП "Ролікс-Транс" - Вальчук М.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечила, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Зауважень чи заперечень стосовно суми заборгованості, правильності її розрахунку не має. Вважає, що позов не підлягає до задоволення саме з підстав пропуску строку позовної давності, так як доказів переривання строку давності внаслідок внесення платежів саме ОСОБА_2 чи уповноваженою ним особою у матеріалах справи немає. Представлені банком квитанції про сплату заборгованості ОСОБА_2 спростовані поясненнями допитаного у суді І інстанції свідка ОСОБА_4

Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини, які сторони не оспорюють.

14 травня 2007 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_2 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії №8, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 29 500 доларів США зі сплатою 13% річних на споживчі потреби, з кінцевим терміном повернення до 14 травня 2012 року.

16 травня 2007 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі начальника філії Тернопільське обласне управління Криницького О.А. та приватним малим підприємством "Ролікс", в особі директора ОСОБА_4 було укладено договір застави транспортних засобів до договору відновлювальної кредитної лінії №8 від 14 травня 2007 року.

Предметом застави за цим договором є рухоме майно транспортні засоби, а саме : напівпричіп бортовий Е марки SCHMITZ SPR 24L, 1998 року випуску, колір червоний, шасі (кузов, рама) НОМЕР_4, реєстраційний № НОМЕР_3, напівпричіп бортовий Е марки SСHМІТZ SPR 24L, 1998 року випуску, колір червоний, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_5.

Відкрите Акціонерне Товариство "Державний ощадний банк України" після проведених 7 червня 2011 року змін до Статуту банку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2011 року №502, перейменовано на публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України".

Зобов"язання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконував належним чином, у зв"язку з чим у 2011 році банк звернувся з позовом до господарського суду про звернення стягнення на предмет застави.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 12.05.2011 року та додатковим рішенням цього ж суду від 24 червня 2011 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором відновлюваної кредитної лінії № 8 від 14 травня 2007 року в розмірі 37 072, 61 доларів США, що еквівалентно 295 012,71 грн., звернуто стягнення на заставлене, згідно договору застави транспортних засобів від 16 травня 2007 року, належне на праві власності ПП "Ролікс-Транс" рухоме майно, а саме: напівпричіп бортовий Е марки SCHMITZ SPR 24L, 1998 року випуску, колір червоний, державний номерний знак НОМЕР_5 та напівпричіп бортовий Е марки SСHМІТZ SPR 24L, 1998 року випуску, колір червоний, державний номерний знак НОМЕР_3, на користь ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільського обласного управління ВАТ "Державний ощадний банк України".

Виконання вказаного рішення кілька разів відстрочувалося, а саме : ухвалою господарського суду Тернопільської області від 22 листопада 2013 року - відстрочено виконання до 25 травня 2014 року, ухвалою цього ж суду від 26 листопада 2014 року - відстрочено виконання до 26 травня 2015 року.

З письмової переписки між банком та ПП "Ролікс-Транс" протягом 2012-2013 років вбачається, що останнє надсилало банку листа з проханням не розпочинати вилучення заставлених транспортних засобів, так як підприємство зобов"язується платити по кредитах позичальників, в тому числі ОСОБА_2 Банк, у свою чергу, повідомив ПП "Ролікс-Транс" листом про погодження добровільного погашення заборгованості за кредитними договорами, де заставодавцем виступає ПП "Ролікс-Транс", зокрема, по кредитному договору ОСОБА_2 згідно запропонованого графіку.

Щодо переривання строку позовної давності, судом взято до уваги останній платіж від 29 серпня 2014 року та надано оцінку платіжному документу від 29.08.2014 року.

Апеляційним судом встановлено, що окрім платежу 29.08.2014 року, у матеріалах справи наявні фінансові документи про внесення ряду платежів протягом 2012-2014 років на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2

Також встановлено, що рішення господарського суду про звернення стягнення на предмет застави виконане не було, так як ПП "Ролікс-Транс" відчужило заставне майно, ці дії є предметом кримінального провадження.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду у вересні 2016 року, тобто після спливу трьохрічного строку звернення до суду, який був перерваний у 2011 році у зв"язку із винесенням рішення господарського суду Тернопільської області від 24 червня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 Суд вважав встановленою обставину, що після рішення господарського суду ОСОБА_2 не сплачував жодних коштів на погашення кредиту, а наявність квитанції від 29 серпня 2014 року про сплату ОСОБА_2 останнього платежу на суму 50 доларів США не свідчить про те, що ці кошти були внесені безпосередньо ОСОБА_2 чи уповноваженою ним особою. При цьому суд взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_4, який працював на посаді директора ПП "Ролікс-Транс", та пояснив суду, що ОСОБА_2 не вносив коштів на погашення кредитної заборгованості, такі кошти вносились свідком, в тому числі ним був здійснений останній платіж 29.08.2014 року, підпис у квитанції належить саме свідку, а не ОСОБА_2 При цьому свідок не зміг пояснити, чому у заявах на переказ готівки зазначено, що кошти вносив ОСОБА_2

Колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відсутності доказів переривання строку позовної давності, оскільки суд першої інстанції неповно з"ясував обставини, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значенння для справи, які суд вважав встановленими, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ст. ст. 261, 264 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов"язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов"язку. Позовна давність переривається у разі пред"влення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився.

Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16 висловлену правову позицію, згідно якої початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов"язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов"язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Щодо початку перебігу строку позовної давності.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості, протягом 2008-2011 років мало місце прострочення чергових платежів, отож розпочався перебіг строку позовної давності, які був перерваний у 2011 році пред"явленням позову до майнового поручителя про звернення стягнення на предмет застави, який задоволений рішенням Господарського суду Тернопільської області від 12 травня 2011 року.

З 12 травня 2011 року відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності почався заново.

Враховуючи, що переривання строку давності можливе лише в межах строку давності, тому у даному випадку з"ясуванню підлягають обставини щодо переривання строку давності у 3-х річний період з 12.05.2011 року по 11.05.2014 року.

З наявних у матеріалах справи заяв на переказ готівки вбачається, що з 12.05.2011 року по 11.05.2014 року було внесено 19 платежів на погашення заборгованості за кредитним договором №8 від 14.05.2007 року. Платником у всіх заявах вказаний ОСОБА_2

З повідомлення Державної прикордонної служби України від 12.06.2017 року вбачається, що у період з 19.06.2013 року по 20.10.2013 року ОСОБА_2 перебував за межами України. Отже, заяви на переказ готівки від 27.06.2013 року, 31.07.2013 року, 30.08.2013 року, 30.09.2013 року, в яких платником заборгованості по кредиту вказаний ОСОБА_2, не можуть бути доказом переривання строку позовної давності, так як відповідач був відсутній на території України, тому особисто цих коштів не вносив.

Разом з тим, 15 інших платежів на погашення кредитної заборгованості, в яких платником вказаний ОСОБА_2, вчинені під час перебування ОСОБА_2 на території України. Зокрема, це платежі 28.02.2012 р., 30.03.2012 р., 30.11.2012 р., 26.12.2012 р., 30.01.2013 р., 28.02.2013 р., 29.03.2013 р., 30.04.2013 р., 31.05.2013 р., 30.10.2013 р., 29.11.2013 р., 31.12.2013 р., 30.01.2014 р., 28.02.2014 р., 30.04.2014 р.

Кожен із цих платежів перериває строк позовної давності, тому звернувшись із позовом у вересні 2016 року, позивач не пропустив строк позовної давності.

Відповідачем не представлено належних та достатніх доказів, які б спростовували зазначені у письмових банківських документах відомості про те, що платником коштів на погашення кредитної заборгованості був саме ОСОБА_2

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України ( в редакції, що діяла на час розгляду справи судом першої інстанції до 15.12.2017 року), а також ст. ст. 12, 81 ЦПК України, чинного на час ухвалення рішення судом першої інстанції та розгляду справи апеляційним судом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, вказуючи, що платежі вчинялися не ОСОБА_2 особисто і не уповноваженою ним особою, врахував показання свідка ОСОБА_4 та зазначив, що їх достовірність підтверджується ухвалою господарського суду від 22 листопада 2013 року про відстрочку виконання рішення, а також перепискою ПП "Ролікс-Транс" та позивачем щодо розстрочення виконання рішення суду і добровільної сплати боргу.

Як вбачається із звукозапису судового засідання 24.07.2017 року, свідок ОСОБА_4 повідомив суд про те, що завжди по кредиту ОСОБА_2 платив свідок. При допиті свідка увага була зосереджена на двох платежах - 30.07.2014 року та 29.08.2014 року, ОСОБА_4 пояснив, що підписи щодо цих оплат належать саме йому, а не ОСОБА_2 При цьому з"ясовано, що у квитанції за результатами платежу 30.07.2014 року зазначено про те, що платіж вносився через ПП "Ролікс-Транс".

Проте, суд першої інстанції не врахував, що платежі 30 липня та 29 серпня 2014 року вчинені по закінченні 3-х річного строку позовної давності, перебіг якого розпочався 12.05.2011 року, тому ці платежі не мають правового значення для переривання строку давності. Разом з тим, інші платежі, вчинені до 11.05.2014 року, свідчать про таке переривання, і вчинення цих платежів особисто ОСОБА_2 не спростовано допустимими та достатніми доказами.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи із змісту ч.2 ст. 218 ЦК України, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов"язань, що виникли з правочину.

Колегія суддів вважає, що показання свідка ОСОБА_4 не можуть спростовувати зазначені у фінансових банківських документах (заявах на переказ готівки) конкретні відомості про платника ОСОБА_2 та його підпис.

Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що сплата приватним підприємством "Ролікс-Транс" коштів по кредитній заборгованості ОСОБА_2 не підтверджена даними бухгалтерського обліку ПП "Ролікс-Транс".

Також колегія суддів враховує, що відповідно до п.1.4 розділу І Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, клієнт заповнює касові документи від руки чи за допомогою технічних засобів або банк за згодою клієнта заповнює касові документи із застосуванням технічних засобів або системи автоматизації банку. Правильність заповнення банком реквізитів касового документа із застосуванням технічних засобів або САБ клієнт засвідчує своїм власноручним підписом або ЕП.

Отже, пояснення свідка ОСОБА_4 про сплату коштів саме ним не узгоджується з вимогами даної Інструкції, у судовому засіданні він не пояснив, чому без зауважень ставив підпис у касових документах, де платником зазначений ОСОБА_2, чому в жодному іншому документі, окрім квитанції від 30.07.2014 року, не вказано про те, що платіж вносився іншою особою, зокрема, ПП "Ролікс-Транс".

Висновок суду першої інстанції про те, що достовірність показань свідка ОСОБА_4 підтверджується ухвалою господарського суду від 22 листопада 2013 року про відстрочку виконання рішення, а також перепискою ПП "Ролікс-Транс" та позивачем щодо розстрочення виконання рішення суду і добровільної сплати боргу, не відповідає фактичним обставинам справи, так як зазначена переписка свідчить лише про намір ПП "Ролікс-Транс" сплачувати по кредитах ряду боржників, серед яких зазначений і ОСОБА_2, а господарський суд при вирішенні питання про відстрочку виконання рішення врахував лише сам факт часткової сплати заборгованості по кредиту ОСОБА_2, вказавши дослівно "враховуючи часткову сплату заборгованості у сумі 1648 доларів США", не з"ясовуючи достовірно, хто саме платив, оскільки особа платника не мала суттєвого значення для вирішення господарським судом питання про відстрочку.

Експертиза для вирішення питання щодо належності підписів у банківських документах ОСОБА_2 проведена не була.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням процесуальних норм відмовив у призначенні почеркознавчої експертизи на предмет належності підписів у заявах на переказ готівки ОСОБА_2, так як це клопотання було заявлене в останньому судовому засіданні 18.12.2017 року, в той час як справа перебувала у провадженні суду з вересня 2016 року, слухання справи по суті розпочалось 24.04.2017 року, неодноразово оголошувалися перерви, за клопотанням відповідача суд витребовував докази, оспорювані ОСОБА_2 заяви на переказ готівки були долучені до матеріалів справи 24.07.2017 року. Поважних причин, чому таке клопотання не було заявлено з дотримання процесуальних норм, представником відповідача не зазначено.

Аналогічні клопотання було повторно заявлено у суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2, а також ПП "Ролікс-Транс", однак у їх задоволенні відмовлено, так як відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об"єктивно не залежали від нього.

ПП "Ролікс-Транс" не заявляло такого клопотання у суді першої інстанції, тому відсутні підстави для його задоволення у суді апеляційної інстанції.

Отже, відповідачем не спростовано допустимими доказами внесення особисто ним коштів на погашення кредиту, що підтверджується касовими документами - заявами на переказ готівки ( 28.02.2012 р., 30.03.2012 р., 30.11.2012 р., 26.12.2012 р., 30.01.2013 р., 28.02.2013 р., 29.03.2013 р., 30.04.2013 р., 31.05.2013 р., 30.10.2013 р., 29.11.2013 р., 31.12.2013 р., 30.01.2014 р., 28.02.2014 р., 30.04.2014 р.), оформленими відповідно до Інструкції про ведення касовиїх операцій банками в Україні, затв. Постановою НБУ від 1.06.2011 року 3174, зареєстр. В МЮУ 25.06.2011 року за №790/19528.

Сам факт наявності аналогічних за змістом заяв на переказ готівки, датованих тим періодом, коли ОСОБА_2 перебував за межами України, свідчить лише про те, що дійсно деякі платежі могли вноситися іншими особами, в тому числі й ПП "Ролікс-Транс". Проте, ця обставина не спростовує внесення особисто ОСОБА_2 коштів на погашення кредиту згідно заяв на переказ готівки від 28.02.2012 р., 30.03.2012 р., 30.11.2012 р., 26.12.2012 р., 30.01.2013 р., 28.02.2013 р., 29.03.2013 р., 30.04.2013 р., 31.05.2013 р., 30.10.2013 р., 29.11.2013 р., 31.12.2013 р., 30.01.2014 р., 28.02.2014 р., 30.04.2014 р., так як в цей період він був на території України.

Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності, а тому його порушені права підлягають захисту, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік.

За таких обставин, відповідач зобов"язаний повернути кредит та сплатити проценти, а також пеню за один рік.

Позивачем нараховано пеню з з 31.08.2015 року, в той час як позов пред"явлено 27.09.2016 року, тому вимоги щодо стягнення пені підлягають до часткового задоволення - за один рік до звернення в суд, що складає 136 671, 26 грн.

Враховуючи, що факт заборгованості та її розмір відповідач не заперечує, на запитання апеляційного суду представник відповідача пояснила, що зауважень щодо нарахованих банком сум не має, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №8 від 14.05.2007 року в сумі 38 366, 55 доларів США (що еквівалентно 996 532, 77 грн., як про це зазначав позивач у позовній заяві), з яких 29 500 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 8 866, 55 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; 136 671, 26 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості та відсотків за один рік.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та визначений Законом України "Про судовий збір" максимальний розмір судового збору, що підлягає сплаті фізичною особою за подання позовної заяви майнового характеру, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати із сплати судового збору : 8810 грн. - за розгляд справи у суді першої інстанції та 8810 грн. - за розгляд апеляційної скарги.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" - задовольнити частково.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає у АДРЕСА_1) на користь публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" (м.Тернопіль, вул. Майдан Волі, 2, МФО 338545, п/р 373929005, ) :

заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №8 від 14.05.2007 року в сумі 38 366, 55 доларів США (що еквівалентно 996 532, 77 грн.), з яких 29 500 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 8 866, 55 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками; 136 671, 26 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості та відсотків,

а також 8810 грн. судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції та 8810 грн. - за розгляд апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома