Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1394/18 Головуючий у 1-й інстанції: Выльямовська Н.О.
Є.У.№ 316/1418/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий: Кочеткова І.В.,

судді: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначивши, що сторони є батьками неповнолітньої дитини, яка проживає разом з матір'ю і знаходиться на її утримання, відповідач ніякої допомоги не надає, аліменти не сплачує. Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з ОСОБА_4 аліментів у розмірі ? частки всіх видів заробітку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також відшкодувати 2 500 грн. судових витрат з надання правової допомоги адвокатами.

Відповідач ОСОБА_4 частково визнав позов, не заперечував проти стягнення з нього аліментів у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку. Зазначав, що за його письмовою заявою із його заробітної плати регулярно відраховуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_6: з жовтня 2012 року - у розмірі 17% його заробітку, а з 01.03.2017 року - 15%. Крім доньки ОСОБА_6 він має малолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання якої він також сплачує аліменти, крім того на його утриманні знаходиться непрацездатний батько.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14.09.2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір аліментів до 1/6 частки. Вважає, що відповідач отримує значну заробітну плату, яка дозволяє сплачувати аліменти на користь доньки у розмірі ? частки без завдання суттєвої шкоди майновому стану відповідача. Позивачка вважає, що суд безпідставно прийняв до уваги медичні довідки про стан здоров'я відповідача, додані до матеріалів справи письмові докази не підтверджують його доводи про значні витрати на лікування. Непрацездатний батько відповідача отримує пенсію і сам в змозі себе забезпечувати. Крім того, суд безпідставно відмовив у відшкодуванні витрат на правову допомогу адвокатів.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що судове рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи. Вважає, що суд обгрунтовано відмовив позивачці у відшкодуванні витрат на правову допомогу, оскільки адвокатом не надано детального документально підтвердженого звіту про надані послуги, тощо.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення в частині відмови у компенсації витрат на правничу допомогу - скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення вимог з огляду на такі обставини.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) відповідача до досягнення повноліття дитиною, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 180, 182,183 СК України та виходив з обов'язку батьків утримувати своїх дітей, врахувавши при цьому знаходження на утриманні останнього ще однієї малолітньої дитини.

Висновки суду першої інстанції щодо розміру аліментів відповідають вимогам закону та зібраним у справі доказам.

Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі(ч.3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Встановлено, що сторони з серпня 2003 року по лютий 2013 року перебували у шлюбі, мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.3-4), після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з матір'ю.

Також відповідач є батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, на утримання якої із його заробітку також відраховуються аліменти у розмірі 15% (а.с. 39,41).

З відповідача на підставі його особистої заяви на користь ОСОБА_3 стягувалися аліменти за період з 01.10.2012 року по 28.02.2017 рік у розмірі 17% від заробітку, а з 01.03.2017 року по 30.09.2017 рік у розмірі 15 %, що підтверджується довідкою № 124-35 від 20.10.2017 року, виданою ВП ЗАЕС (а.с.40), а також довідкою про зарплатню відповідача №124-33 від 17.10.2017 року, в якій зазначені суми аліментів, які щомісячно утримувалися із зарплатні відповідача (а.с.42).

Відповідно довідки ВП ЗАЕС №124-34 від 17.10.2017 року ОСОБА_4 нараховано заробітну плату за період квітень - вересень 2017 рік у розмірі 187 350,44 грн., з якої було утримано аліменти на користь ОСОБА_5 (а.с.41). Крім того, згідно довідки №985 Енергодарського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Запорізької області, ОСОБА_4 отримав пенсію за віком за листопад 2017 рік у розмірі 10 740,00 грн. (а.с. 77).

Позивачка також працює в ПАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» Енергодарської філії та отримала заробітну плату відповідно довідки №2440/15 від 11.12.2017 року за період червень - листопад 2017 р у розмірі 84839,62 грн. (а.с.97).

Середній заробіток позивачки за червень-листопад 2017 року становить 14 139, 94 грн., середній заробіток відповідача за квітень-вересень 2017 року становить 31 225 грн.

Судом також встановлено, що відповідач має хронічні захворювання, з приводу яких перебуває на диспансерному обліку і які потребують регулярного прийому медикаментів (а.с.54-60).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення неповнолітня донька проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, батько в добровільному порядку сплачує аліменти як на її утримання, розмір яких ним визначений самостійно, так і на утримання іншої малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Установивши, що відповідач є батько неповнолітньої ОСОБА_6, 2004 року народження, а також батьком малолітньої ОСОБА_7, 2013 року народження, на утримання якої з відповідача стягуються аліменти, суд першої інстанції обгрунтовано визначив, що розмір аліментів на утримання ОСОБА_6 має становити 1/6 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача.

Рішення суду забезпечує право неповнолітньої доньки ОСОБА_6 на належне утримання від батьків, що гарантовано нормами СК України, відповідає принципам справедливості та розумності.

Батьки несуть відповідальність за забезпечення дітей в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Суд при визначені розміру аліментів в повному обсязі врахував обставини, передбачені ст. 182 СК України і визнав, що стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/6 частини заробітку щомісячно відповідає його доходам. Обов'язок утримувати неповнолітньої дитини поширюється на обох батьків.

Суд з'ясував усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, дотримався встановлених ст. 89 ЦК України правил оцінки доказів, відповідно до яких суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні розміру аліментів судом безпідставно врахований стан здоров'я відповідача, знаходження на його утриманні батька, є неспроможними. Як зазначено в оскаржуваному рішенні, судом враховувалося тільки знаходження на утриманні відповідача малолітньої доньки ОСОБА_7. Щодо витрат на лікування самого позивача, його матеріальної допомоги батькові-пенсіонеру, вказані обставини не вплинули на розмір утримання доньки ОСОБА_6.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування тієї обставини, що стягнення у розмірі 1/6 частки доходів відповідача не в повній мірі забезпечить утримання дитини сторін.

Як встановлено судом першої інстанції, крім щомісячної заробітної плати, середній розмір якої становить 31 225 грн., відповідач щомісяця отримує пенсію у розмірі 10 740 грн., отже 1/6 частка всіх видів доходів відповідача, що стягнуто на утримання неповнолітньої доньки, становить 6 994 грн., що значно перевищує розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду в частині визначення розміру утримання відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для зміни розміру утримання.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні позивачці витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції послався на Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який втратив чинність з 15.12.2017 року.

Відмовляючи позивачці у компенсації судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з недоведеності як суми витрат, так і їх обґрунтування.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах і суперечать вимогам ст. ст.137, 141 ЦПК України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої дороги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Встановлено, що правничу допомогу у цій справі позивачці надавали два адвокати: адвокат ОСОБА_8 за договором від 08.09.2017 р. (а.с.38), та адвокат ОСОБА_9 за договором від 23.10.2017 р. (а.с.30-34).

Відповідно до акту виконаних робіт від 05.10.2017р. адвокатом ОСОБА_8 на виконання умов договору, укладеного з ОСОБА_3, було виконано такі роботи: консультація від 08.09.2017р. (60 хв.) - 100 грн.;, підготовка нормативно-правових документів (одна год.) - 100 грн.; складання позовної заяви (4 год.) - 1 000 грн.; представництво інтересів у суді першої інстанції 05.10.2017р. - 800 грн. (а.с.36).

На підтвердження факту внесення гонорару на суму 2 000 грн. позивачкою надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №05/10 від 05.10.2017 р. на суму 2 000 грн.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, у судове засідання 05.10.2017р. сторони та їх представники не з'явилися, у зв'язку із чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводилося (а.с.18).

Адвокатом ОСОБА_8 як представником позивачки 04.10.2017р. суду подано заяву про розгляд справи без участі позивача (а.с.16).

Відповідно до договору про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_9 гонорар за даним договором визначається у сумі 500 грн. за кожне судове засідання, процесуальний документ, процесуальну дію. За виконані адвокатом дії по наданню правової допомоги клієнт зобов'язується негайно в день виконаних робіт виплатити адвокату гонорар (а.с.30-33: п.3.1, 3.5 Договору).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №23/10 від 23.10.2017 р. ОСОБА_3 сплачено адвокату ОСОБА_9 500 грн. гонорару (а.с.35).

Відповідно до матеріалів справи адвокат ОСОБА_9 приймав участь у судовому засіданні 09.11.2017р., яке тривало 43 хвилини (а.с.79-80), та в засіданні 18.12.2017р., яке тривало 1 год 25 хв. (а.с.100-102).

Заперечуючи проти компенсації витрат на правничу допомогу, представник відповідача адвокат ОСОБА_10 зазначала, що наданий адвокатом ОСОБА_8 акт виконаних робіт не містить розрахунку погодинної вартості правової допомоги, не містить документального підтвердження надання консультацій, складання позовної заяви, підготовки нормативно-правової бази, тощо. Справа, на думку представника відповідача, не є складною, а тому складання позовної заяви не потребує 4 годин. Щодо гонорару адвоката ОСОБА_9, на думку представника відповідача, у справі відсутня погодинна вартість правової допомоги.

Оскільки зібраними у справі доказами підтверджено надання правничої допомоги позивачці адвокатами ОСОБА_8 та ОСОБА_11, акт виконаних робіт містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом ОСОБА_8, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, висновки суду першої інстанції про недоведеність цих витрат не відповідають фактичним обставинам справи.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачці у компенсації судових витрат на правничу допомогу на підставі п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткову компенсацію судових витрат.

При визначенні розміру компенсації за правничу допомогу суд апеляційної інстанції враховує, що справа про стягнення аліментів є нескладною, об'єм виконаних адвокатами робіт (наданих послуг) є незначним (адвокатом ОСОБА_8 складено позовну заяву, знято копії з 3 документів, складено 4 заяви, із яких 1 - про уточнення позовних вимог, а 3 - про розгляд справи без участі позивача), справу розглянуто без участі адвоката ОСОБА_8, а адвокат ОСОБА_9 приймав участь у двох судових засіданнях, надав письмові пояснення до позову і довідку про середній заробіток позивачки, проте не подав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів не співмірності витрат позивачки на правничу допомогу.

Зважаючи на те, що позов задоволено частково, а також враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 1 200 грн. в рахунок компенсації за правничу допомогу у цій справі.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 грудня 2017 року по цій справі в частині відмови у компенсації ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, РОНКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_10, 1 200 грн. (одну тисячу двісті гривень) в рахунок компенсації витрат на правничу допомогу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: