Справа № 263/60/18
Провадження № 2/263/801/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2018 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді Папаценко П.І., при секретарі Масюк М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради, про надання права на реєстрацію місця проживання та зобов'язання здійснити реєстрацію місця проживання,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, просила суд: надати їй право на реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради здійснити її реєстрацію місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є дружиною відповідача ОСОБА_2, разом з серпня 2013 року проживають у вказаному будинку, спільно несуть усі витрати з утримання будинку та по сплаті комунальних послуг. Зареєструвати своє місце проживання за вказаною адросою, за місцем мешкання свого чоловіка вона не може, оскільки на це не має згоди ОСОБА_3, ОСОБА_4 - співвласників будинку, які тривалий час в будинку не проживають. Внаслідок зазначеного Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради відмовив їй у задоволені заяви про реєстрацію її фактичного місця проживання. Реєстрація місця проживання потрібно їй також для користування послугами медичного обслуговування, пенсійного забезпечення, здійснення виборчого права.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог за наданими доказами та за обставинами, наведеними в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлені про час, місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, від останнього надійшла заява про визнання ним позовних вимог та розгляд справи без його участі. За твердженням ОСОБА_2 його племінники: ОСОБА_3 не проживає в спірному будинку з 2013 року, а ОСОБА_4 ніколи не проживала в будинку.

Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Неявка в судове засідання зазначених осіб не є перешкодою для розгляду справи, оскільки надані докази дозволяють суду вирішити по суті спірні правові відносини.

Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

Враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини, за якими вважає, що позивачу у задоволені позову слід відмовити з таких підстав.

При вирішенні спірних правових відносин суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом НОМЕР_1 від 23.07.1997 року, посвідченого нотаріусом, зареєстрованого в реєстрі за №8-4402 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстровим номером 23, власником ? частки будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, а власниками іншої ? частки будинку є ОСОБА_3, ОСОБА_4,в рівних частках, кожному належить по ? частки.

За свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2, уклали шлюб 8.05.1975 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №1539.

Згідно копії паспорту НОМЕР_3, виданого ОСОБА_2, копії домової книги на будинок АДРЕСА_1 за вказаною адресою значаться зареєстрованими з 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За даними копії паспорту ОСОБА_1, НОМЕР_4, позивач значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до Акту комітету самоорганізації населення від 8.11.2017 року, встановлено, що позивач ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 проживає без реєстрації з серпня 2013 року по теперішній час, відповідач ОСОБА_3 значиться зареєстрованим з серпня 1999 року, але не проживає з 2012 року, місцезнаходження його невідоме.

При зверненні позивача ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради з приводу реєстрації місця проживання отримала відповідь від 15.01.2017 року, згідно якої звернення ОСОБА_1 від 1.11.2017 року з питання сприяння реєстрації місця проживання, розглянуто Департаментом та роз'яснено їй, що для здійснення реєстрації місця проживання, особі необхідно подати документи визначені Правилами реєстрації місця проживання фізичних осіб визначених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 2.03.2016 року.

За змістом вказана відповідь не містить відмови в реєстрації ОСОБА_1 за місцем проживання, вона носить роз'яснювальний, рекомендований характер, тому посилання позивача відносно відмови їй у реєстрації не відповідає дійсності.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, в силу норм ст. 358 ЦК України, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

Згідно з пунктом 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що чинне законодавство передбачає наявність обов'язкової згоди усіх співвласників квартири, будинку на вселення члена сім'ї одного з них.

Звідси, відсутність згоди відповідачів на постійне проживання та реєстрацію місця проживання позивача у належному їм будинку вказує на те, що ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку не набула права користування цим житлом.

При цьому, суд ураховує і те, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, а саме визнання за нею права на реєстрацію місця проживання без вирішення питання про користування цим житлом є передчасним і недоречним, оскільки реєстрація місця проживання є похідним від права користування житлом, а тому реєстрація місця проживання особи можлива лише за умови набуття нею права користування цим житлом.

За таких обставин, коли позивач ОСОБА_1 має реєстрацію місця проживання, у встановленому законом порядку, з приводу реєстрації, не звернулася з відповідними документами до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, за відсутності згоди всіх співвласників будинку на її реєстрацію, коли не визначено порядку користування частки кожного у праві спільної часткової власності, суд вважає, що позов в цій частину є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Оскільки суд прийшов до такого висновку, не має підстав щодо зобов'язання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 ., оскільки ця вимога є похідної від задоволення позовної вимоги про надання позивачу права на реєстрацію місця проживання.

Керуючись, ст.ст.12,13,76,81-82,141,247,259,263-265,268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради, про надання права на реєстрацію місця проживання та зобов'язання здійснити реєстрацію місця проживання - відмовити.

Згідно пп.15.5 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя П.І.Папаценко