БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1292/18
Провадження № 2/497/664/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кодінцевої С.В,

за участю секретаря - Ковтун О.І.,

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, та просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь:

- суму завдатку, наданого нею відповідачу за купівлю будинку у розмірі 1 500 доларів США, що на даний час в еквіваленті складає 39 455 гривен;

- витрати на ремонтні роботи будинку у розмірі 20 785.00 гривен.

Свої вимоги мотивує тим, що в 2014 році вона та ОСОБА_3 домовились, що позивач придбає у відповідача житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами за адресою: вул. Хінева, №70, с. Городнє, Болградський район, Одеська область. Цей правочин вони домовились здійснити за 3000 доларів США, та вона позивач одразу ж передала відповідачу 1500 доларів США як завдаток на підтвердження її наміру купити будинок, про що отримала від ОСОБА_3 відповідну розписку.

В 2014 році документи на будинок у відповідача ще не були оформлені, хоча у сільській раді підтверджували що, дійсно будинок належить відповідачу, а не якійсь сторонній особі.

Оскільки вона, позивач сплатила завдаток, відповідач дозволив їй вселитись у будинок і здійснити деякий ремонт у будинку, без якого в ньому проживати було неможливо. Вона придбала будівельні матеріали на суму 20 785.00 гривен та зробила ремонт у будинку. Але, час спливав, а відповідач не дивлячись на її постійні наполягання, так і не приступав до оформлення документів на будинок.

11.11.2015 року вона звернулась знову до відповідача з питанням про оформлення документів на будинок. Відповідач запевнив її, позивача, що оформить документи на будинок та надав позивачу розписку, що він прийняв у неї завдаток за будинок у розмірі 1500 доларів США.

В травні 2016 року відповідач став несподівано вимагати позивачку виселитись з його будинку, а тому вона була вимушена виселитись.

Позивач вважає, що відповідач вчинив незаконні дії, і повинен повернути їй суму завдатку у розмірі 1500 доларів США та відшкодувати їй кошти витрачені на ремонт його будинку у сумі 20785 гривень.

Ухвалою суду від 06.08.2018 року було відкрито провадження по справі, та належним чином повідомлено відповідача (а.с.19).

Відповідач, будучи повідомленим належним чином в підготовчі засідання 06.09.2018 року (а.с.23), та 17.10.2018 року (а.с.28-29 - оскільки відмова від отримання поштової кореспонденції суду вважається належним повідомленням) - не зявився, причини неявки не повідомив, будь-яких заяв, пояснень, заперечень чи відзиву на спростування доводів позивача, до суду не надав.

Ухвалою від 17.10.2018 року підготовче провадження закрито та призначено було справу до судового розгляду (а.с.38).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Надала пояснення з підстав зазначених в позові.

Відповідач до суду не прибув, причини неявки не повідомив. Про час та місце судового розгляду справи повідомлявся за адресою свого постійного місця реєстрації: вул. Болградська, буд. 35, с. Городнє, Болградський район, Одеська область (а.с.23, 28-29, 41),що підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (а.с.18), останню судову повістку на 22.11.2018 року відповідач отримав про що свідчить поштове повідомлення (а.с.41).

Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою (ч.2).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи. Будь-яких заяв, заперечень, відзиву щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, до суду наданих ним не було.

Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.

Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету ОСОБА_4 Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума чи рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами.

Судом встановлено, що 11.11.2015 року ОСОБА_3 було складено розписку про те, що в 2014 році при продажу житлового будинку, розташованого по вул.Хінєва, 70 в с.Городнє ним була отримана від ОСОБА_1 сума 15 000 гривень (1 500 доларів США) (а.с.6).

Вказана сума коштів була передана у присутності свідка ОСОБА_5, про що свідчить його підпис на розписці (а.с.6).

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані позивачем кошти у розмірі 1 500.00 доларів США є авансом, про що і вказується в самій розписці від 11.11.2015 року (а.с.6).

На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону (ст. 657 ЦК України), між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачеві сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася.

Так, з виниклих між сторонами правовідносин видно, що передана позивачем сума у розмірі 1 500.00 доларів США є авансом, який повинен бути повернений відповідачем, незалежно від того, з вини якої із сторін не відбулася угода купівлі-продажу житлового будинку.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Оскільки договір купівлі-продажу будинку й земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_3 грошова сума в розмірі 1 500.00 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.02.2013 року по справі №6-176цс12.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги до ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача авансу в розмірі 1 500 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої, другої статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету ОСОБА_4 України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у Постановах від 21.12.2016 року по справі №6-1672цс16 (№ 537/5098/15-ц, № в ЄДРСР 63839779), від 21.12.2016 року по справі № 6-2134цс15, від 8 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, від 01.03.2017 року по справі № 6-284цс17.

При цьому у Постанові від 21.12.2016 року по справі № 6-2134цс15, від 8 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, Верховний Суд України окрім вищенаведеного також зазначає, що якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід зясувати сутність такого визначення.

Національний банк України станом на день постановлення рішення судом 22.11.2018 року встановив офіційний курс гривні до іноземної валюти долару США 2776.3875 гривен за 100 доларів США, що підтверджується відомостями з сайту НБУ (а.с.49-50).

Чинне законодавство не містить нормативного визначення поняття «девальвація». Відтак, визначення девальвації є доктринальним.

А відтак, стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, підлягає сума авансу у розмірі 41 640.00 гривен (сорок одна тисяча шістсот сорок гривен), щодо до офіційного курсу долара США становить 1500.00 доларів США.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на ремонтні роботи будинку відповідача у розмірі 20 785.00 гривен суд зазначає наступне.

Судом в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2014-2015 року робила ремонт у будинку, розташованому по вул.Хінева,70 в с.Городнє Болградського району Одеської області, що полягало у перекритті шифером даху будинку, замінила електричну проводку у будинку, штукатури ла прошпаклювала стіни будинку, що підтверджується показами свідків.

Так свідок ОСОБА_5 (а.с.42-43) суду пояснив, що саме у його присутності відбулась домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо купівлі-продажу будинку за адресою: вул.Хінева, 70, с.Городнє, Болградський район, Одеська область, та саме у його присутності були передані кошти.

Йому, свідку достовірно відомо, що позивач робила ремонт у будинку для створення умов проживання у ньому. Однак відповідач у подальшому відмовився продавати будинок позивачці, та змісив її виселитися з будинку.

Свідок ОСОБА_6 (а.с.44-45) пояснив, що він добре знає як позивача так і відповідача. Те, що позивач придбала будинок по вул.Хінева, №70 в с.Городнє, Болградського району Одеської області у ОСОБА_3 йому відомо зі слів позивача. Та саме на прохання ОСОБА_1 він здійснював ремонтні роботи в будинку: перекривав дах будинку зі сторони двору, робив стяжку підлоги в кухні та коридорі, штукатурив стіни в кухні. Ремонтні роботи проводив десь приблизно три роки тому. Позивач розрахувалась з ним за роботи, однак яка це була сума він не памятає.

ОСОБА_7 (а.с.46-48) підтвердив, що знає сторін по справі. Зі слів позивача знає що вона купила будинок в с.Городнє, в якому він біля чотирьох років тому здійснював ремонт: замінював повністю електромережу в кухні і санвузлі цього будинку, в інших приміщеннях будинку - частково. Роботи здійснював безкоштовно.

Надані позивачем накладні №37 від 07.02.2008 року та № 107181 від 02.07.2018 року суд не приймає до уваги, так як перша накладна видана на імя Мінковської ще у 2008 році, а друга видана в 2018 році вже після виселення позивача з вищезазначеного будинку, тобто ці документи є не допустимими та не достовірними доказами по цій справі.

Окрім цього позивачем не надано жодного доказу того:

- що саме ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого по вул.Хінева, 70 в с.Городнє, Болградського району Одеської області;

- що відповідач дозволив позивачу здійснювати позивачу ремонтні роботи і в якому обсязі;

- в якому стані був житловий будинок перед вселенням позивача в нього та після виселення.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування частково доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному звязку у їх сукупності.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Також частиною 2 ст.78 ЦПК України, де закріплено критерії допустимості доказів, зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За ч.ч.1.2 ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Таким чином, позивачем не доведено позовні вимоги в частині затрачених коштів на ремонтні роботи в будинку відповідача, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у розмірі 704.80 гривен судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.525, 526, 535, 570 ЦК України, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280, 284-289,354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (37), с. Городнє, Болградський район, Одеська область, паспорт серії КМ № 278461, виданий 14.10.2004 року Болградським РВ ГУМВС України в Одеській області

на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії КМ №791579, виданий 05.10.2012 року Болградським РС ГУДМС України в Одеській області, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1,

суму авансу у розмірі 41 640.00 гривен (сорок одна тисяча шістсот сорок гривен), та судовий збір в розмірі 704.80 гривен (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Всього: 42344.80 гривен (сорок дві тисячі триста сорок чотири гривні вісімдесят копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 23.11.2018 року.

Суддя С.В.Кодінцева