Єдиний унікальний номер 233/414/18 Номер провадження 22-ц/4804/102/18

Єдиний унікальний номер 233/414/18 Головуючий у 1 інстанції Каліуш О.В.
Номер провадження 22-ц/4804/102/18 Суддя-доповідач Дундар І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Жданової В.С., Тимченко О.О.

за участю секретаря судового засідання Ситнік Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу № 233/414/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди внаслідок ушкодження здоров`я та майна

за апеляційними скаргами Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України

на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2018 року, ухвалене в залі суду в місті Костянтинівка Донецької області об 11-41 год., повний текст рішення складено 13 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказав, що з 29 серпня 2015 року набув відповідне речове право на транспортний засіб «Audi» н/з НОМЕР_1 на підставі довіреності на право володіння, розпорядження та управління автомобілем. 21 жовтня 2015 року о 07 годині 15 хвилин в районі будинку АДРЕСА_1 за участю автомобіля під його керуванням та автомобіля ГАЗ-66, військовий номер НОМЕР_2 , під керування військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_3 ст. солдата ОСОБА_2 , під час виконання ним обов`язків військовослужбовця, сталася дорожньо-транспортна пригода через порушення останнім вимог п.10.01, 10.3 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП позивачу завдано легкі тілесні ушкодження, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я та було пошкоджено автомобіль. Діями ОСОБА_2 , який на той час проходив службу в лавах ЗСУ, а саме в військовій частині польова пошта НОМЕР_3 , йому було завдано матеріальних збитків, які пов`язані з проходженням лікування у сумі 1250,00 грн., з втратами, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням автомобіля, які відповідно до звіту оцінювача 193/16 складають 146920,00 грн. та вартістю робіт оцінювача, яка склала 830,00 грн. Крім того, внаслідок ДТП, йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у 10 000,00 грн. З урахуванням змінених позовних вимог просив стягнути солідарно з відповідачів відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 149 000,00грн, та відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 грн., судові витрати покласти на відповідачів

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди внаслідок ушкодження здоров`я та майна задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 148170,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 4000,00 грн, судовий збір у розмірі 1521,63 грн., витрати, пов`язані із вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 830,00 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні вимог позивача в частині відшкодування шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що відповідати за позовом повинна військова частина НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_3 ), яка була володільцем джерела підвищеної небезпеки «ГАЗ-66» в/н НОМЕР_5 на час скоєння ДТП, вона є юридичною особою, за якою автомобіль закріплений на праві оперативного управління. Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року по справі № 243/10982/15-ц. Крім того, висновки суду не відповідають один одному - в мотивувальній частині рішення зазначено, що обов`язок відшкодувати шкоду покладається на Міністерство оборони України, яке також є юридичною особою, проте у резолютивній частині рішення без будь-якого правового обґрунтування відшкодування шкоди проведено за рахунок Державного бюджету України. Також судом не встановлено повноваження Носова О.В. щодо права звернення до суду за відшкодуванням завданої шкоди від імені та в інтересах власника автомобіля ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просили рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що вважають рішення в частині задоволених позовних вимог необґрунтованим, безпідставним і незаконним внаслідок надання судом неправильної правової оцінки встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення справи, і доказам (матеріалам) по даній справі у їх сукупності; внаслідок невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи; внаслідок неправильного застосування (неправильного тлумачення), незастосування та порушення судом норм матеріального права; не прийняття до уваги та не врахування офіційної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі № 243/10982/15-ц та внаслідок грубого порушення судом норм процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення справи. Суд не звернув уваги на те, що відповідальність Міністерства оборони України виключається, оскільки позивачем не доведено якими протиправними діяннями з їх боку йому була завдана моральна шкода, не вказано які нормативно-правові акти при цьому були порушені, в чому на його думку полягає протиправність таких діянь, не визначено та не доведено причинного зв`язку між протиправними діяннями та шкодою, у разі її наявності, тобто посилання позивача та суду на положення ст.1174 ЦК України є безпідставним, оскільки в даному випадку підлягає спеціальна норма ст.1187 ЦК України, за якою повинна відповідати Військова частина, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки, оскільки автомобіль перебував в її оперативному управлінні.

Від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому він просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що в обґрунтування апеляційних скарг Міністерство оборони України та Державна казначейська служба України посилаються на правові висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного суду № 243/10982/15- від 05 червня 2018 року, за якими відповідати по деліктним зобов`язанням має саме військова частина. Вважає, що суд не має право застосовувати їх, оскільки вони не існували на час ухвалення попереднього рішення Апеляційним судом Донецької області про відмову в задоволенні їх позовних вимог до військової частини. Крім того, суд має взяти до уваги практику ЄСПЛ з приводу визначеності національного законодавства.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Державної казначейської служби України підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Інші учасники справи до суду не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення.

Заслухавши суддю доповідача, учасників справи, які з`явились, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що довіреністю від 29 серпня 2015 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатись: в тому числі продати, обміняти, передати в оренду, заставити, - транспортним засобом марки «Audi» A6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 21 жовтня 2016 о 07 год. 15 хв. по вул. Мірошніченко в м. Костянтинівці Донецької області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Audi», н/з НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу ГАЗ-66, військовий номер НОМЕР_2 , під керуванням військовослужбовця військової частини НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_3 ) старшого солдата ОСОБА_2 , дії якого не відповідали вимогам п. 10.1 та п.10.3 Правил дорожнього руху України.

Внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, спричинена закрита черепно -мозкова травма струс головного мозку, проходив «Спіральну КТ шийного відділу хребта», а також «Комп`ютерну томографію головного мозку», за проведення якої сплатив 1250,00 грн., автомобіль «Audi», зазнав механічних пошкоджень, вартість матеріального збитку становить 146920,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, обов`язок відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб, заподіяної внаслідок незаконних дій військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Але з такими висновками суду погодитись неможливо з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та це не оспорюється сторонами, що 21 жовтня 2016 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Audi», н/з НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу ГАЗ-66, військовий номер НОМЕР_2 , під керуванням військовослужбовця військової частини НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_3 ) старшого солдата ОСОБА_2 , з вини останнього.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Отже, транспортний засіб, винний у ДТП, є джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно із частиною другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, потрібно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як виходить з матеріалів справи транспортний засіб ГАЗ 66 реєстраційний номер НОМЕР_2 належить в/ч НОМЕР_3 (т.1 арк..спр.22), був закріплений за водієм старшим солдатом ОСОБА_2 (арк..спр.17-19).

Органами, які здійснюють управління військовим майном за змістом ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

На підставі ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі №243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18), який повинен бути врахований судом судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України.

Суд першої інстанції за зазначені положення закону уваги не звернув, даний висновок не врахував та дійшов помилкового висновку про стягнення в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Державного бюджету України.

При цьому посилання суду першої інстанції на постанову Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року є безпідставним.

Дійсно, постановою Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року було скасовано рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 2 червня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_4 (польова пошта НОМЕР_3 ) про відшкодування шкоди внаслідок ушкодження здоров`я та майна було відмовлено (т. 1 арк.спр. 56-58).

Але на підставі ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, для Міністерства оборони України та Державного казначейства України, які не брали участь у цій справі, встановлені факти не мають преюдиційного значення.

Посилання представника позивача ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу на необхідність взяття до уваги принципу визначеності національного законодавства, як елементу верховенства права, викладеному в рішеннях Європейського суду з прав людини не може мати вирішального значення, оскільки в даному випадку йде мова не про якість закону, оскільки він не зазнав змін, а про правильність застосування цього закону судовими інстанціями.

Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу щодо неможливості застосування правового висновку від 05 червня 2018 року також є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На час ухвалення оскаржуваного рішення 05 липня 2018 року (т. 1 арк.спр. 191-195) зазначений правовий висновок вже був висловлений, тому суд першої інстанції зобов`язаний був його врахувати.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, ч. 2 - неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд першої інстанції під час розгляду справи порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2018 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди внаслідок ушкодження здоров`я та майна відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення складений 26 листопада 2018 року

Суддя