Справа № 303/2318/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 листопада 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.

суддів: Куштан Б.П., Джуга С.Д.

секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 серпня 2018 року у справі №303/2318/18 (Головуючий: Довжанин М.М.), -

встановила:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1. В даному будинку зареєстровані та проживають відповідачі, які створюють їй перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні будинком. За таких обставин, посилаючись на ст.391 ЦК України, просила усунення перешкод у користуванні належному їй будинку, шляхом виселення відповідачів з нього.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21.08.2018 року даний позов задоволено.

На вказане рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилаються на необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Представники апелянтів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу задовольнити, з підтавав зазначених у ній.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.5) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.6, 7).

Згідно Довідки Верхньовизницької сільської ради №45 від 20.04.2018 року у вказаному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.8).

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз змісту даних норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися житлом існує лише за наявності у власника прав приватної власності на це майно.

Відтак, припинення права власності особи на будинок автоматично припиняє право членів сім'ї власника на користування цим будинком, оскільки таке право є похідним від прав самого власника.

Таким чином, у зв'язку з набуттям позивачем права власності на будинок, автоматично припинилося право користування таким будинком у попереднього власника ОСОБА_1 та члена його сім'ї ОСОБА_2, а тому позивач вправі ставити питання про їх виселення.

Зважаючи на викладене суд вірно задовольнив позов.

В апеляційній скарзі містяться посилання на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення ЄСПЛ, однак жодним чином не аргументовано, яким чином вони підлягають застосуванню до даної конкретної ситуації.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянтів на відсутність доказів систематичного порушення ними правил співжиття, оскільки позивач не пред'являв позов з підстав передбачених ст.116 ЖК УРСР.

Щодо посилання апелянтів на пропуск позивачем строків позовної давності, то апеляційний суд зазначає, що позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном не застосовується, оскільки порушення прав триває у часі.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України, є підставою для залишення без задоволення скарги, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонногосуду від 21 серпня2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді: