Головуючий суду 1 інстанції - Романовський Є.О.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 425/1801/17
Провадження № 22ц/782/1015/17
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 березня 2018 року м. Сєвєродонецьк
Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя Карташов О.Ю.
судді Дронська І.О., Яресько А.В.
за участю секретаря Єгорової О.П.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач Державний заклад «Луганський Державний Медичний Університет»

представник відповідача Шпілєвий Сергій Едуардович
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу
Державного закладу «Луганський Державний Медичний Університет»

на рішення
Рубіжанського міського суду Луганської області від 29 листопада 2017 року, ухваленого у складі судді Романовського Є.О. в залі судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області в м. Рубіжне
у справі за позовом
ОСОБА_1 до Державного закладу «Луганський Державний Медичний Університет» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу
ВСТАНОВИВ:
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного закладу «Луганський Державний Медичний Університет» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначав, що у період з 01.12.2014 року по 10.05.2017 рік працювала в Државному закладі «Луганський державний медичний університет» на посаді бухгалтера І категорії бухгалтерської служби. З 27.04.2017 року вона проходить службу у Збройних Силах України на підставі контракту, про що повідомила відповідача, однак наказом ректора ОСОБА_3 від 10.05.2017 року № 131/к з посиланням на п. 3 ст. 36 КЗпП України її звільнено із займаної посади, про що вона дізналася 21.06.2017 року з листа відповідача та того ж дня в адміністрації учбового закладу отримала трудову книжку та копію вищевказаного наказу.
На підставі вищевикладеного, просила суд:
- визнати незаконним та недійсним наказ ректора Державного закладу «Луганський державний медичний університет» Іоффе І.В. від 10.05.2017 року № 131/к про звільнення її з посади бухгалтера І категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет»;
- поновити її на вказаній посаді, а оскільки вона виконує громадський обов`язок, зберегти за нею вказане робоче місце на час виконання громадського обов`язку;
- зобов`язати Державний заклад «Луганський державний медичний університет» виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 29 листопада 2017 року вирішено поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду за захистом свого порушеного права.
Позов ОСОБА_1 до Державного закладу «Луганський державний медичний університет» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ ректора Державного закладу «Луганський державний медичний університет» від 10.05.2017 року № 131/к про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера І категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет» у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_1 на посаді бухгалтера І категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет» з 10 травня 2017 року та зберегти за нею вказане робоче місце на час виконання громадського обов`язку.
Стягнути з Державного закладу «Луганський державний медичний університет» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 071 (двадцять дев`ять тисяч сімдесят одна гривня) 90 копійок (з відрахуванням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів).
Стягнути з Державного закладу «Луганський державний медичний університет» на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень на такі реквізити: отримувач коштів ГУК у м. Києві /м. Київ/ 22030106, , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4 269 грн. 30 копійок (з відрахуванням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів) допустити до негайного виконання.

В апеляційній скарзі Державного закладу «Луганський Державний Медичний Університет», ставиться питання про скасування рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 29 листопада 2017 року з підстав неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції грубо зневажав статтею 129 Конституції України, безпідставно зобов`язав Апелянта, який фінансується з державного бюджету України, провадити щомісячні безпідставні виплати Позивачу.
Розглянув справу однобоко, вийшов за межи вимог Позивача і самостійно встановив суму середнього заробітку Позивача.
Позивачем та її Адвокатом не було доведено поважності причин пропуску ним строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Обставини перебування Позивача у складі Збройних Сил України, не можуть бути визнані достатньою підставою для поновлення строку звернення до суду з позовом. Позивач отримала копію наказу та трудову книжку особисто 19.06.2017р., позов про поновлення на роботі поданий Адвокатом в інтересах Позивача після спливи місячного терміну.
Суд виніс незаконне та необґрунтоване рішення основане на якихсь припущеннях, а не на законі, щодо особливого періоду. Особливий період пов`язується із проведенням мобілізації чи введенням воєнного стану. На момент укладення контракту Позивачем на проходження служби у Збройних силах України (з 27.04.2017р.) в Україні мобілізація не провадилася, особливий стан не був запроваджений, як і не був оголошений воєнний стан.

У судовому засіданні, ОСОБА_4 представник Державного закладу «Луганський Державний Медичний Університет», доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.12.2014 року займала посаду бухгалтера І категорії бухгалтерської служби в Державному закладі «Луганський державний медичний університет».

24.04.2017 року наказом від 24.04.2017 року № 117/к першого проректора з науково педагогічної роботи Державного закладу «Луганський державний медичний університет» Давиденко Т.П. увільнено від роботи 24.04.2017 року, 25.04.2017 року для оформлення обліково-військових документів, проходження медичного огляду із збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.
27 квітня 2017 року ОСОБА_1 добровільно взяла на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних Силах України і підписала контракт з Міністерством оборони України: військовою частиною НОМЕР_1 про проходження громадянкою України військової служби у Збройних Силах України протягом строку контракту (три роки), а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту.
ОСОБА_1 10.05.2017 року звільнена з посади бухгалтера І категорії бухгалтерської служби Державного закладу «Луганський державний медичний університет» у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом п. 3 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу від 10.05.2017 року № 131/к з виплатою компенсації за невикористану відпустку 10 календарних днів, що підтверджується трудовою книжкою серія НОМЕР_2 від 16.07.2003 року та наказом ректора Державного закладу «Луганський державний медичний університет» Іоффе І.В. від 10.05.2017 року № 131/к.
15.05.2017 року ОСОБА_1 надіслані повідомлення № 490 та № 491 від Державного закладу «Луганський державний медичний університет» про необхідність отримання у відділі кадрів університету трудової книжки, у зв`язку зі звільненням 10.05.2017 року за п. 3 ст. 36 КЗпП України (вступ на військову службу).
Згідно довідки, наданої Державним закладом «Луганський державний медичний університет» від 17.08.2017 року № 158, ОСОБА_1 фактично отримала заробітну плату за період січень 2017 року по травень 2017 року включно у розмірі 14964,54 грн.
ОСОБА_1 отримала трудову книжку 19.06.2017 року, що підтверджується її підписом в особовій картці працівника в графі «Додаткові відомості».
ОСОБА_1 має пільги, встановленні законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 .
Довідкою від 29.08.2017 року № 03/140 керівника військової частини НОМЕР_4 підтверджується участь ОСОБА_1 з 04.06.2017 року та по теперішній час в антитерористичній операції (бойових діях) у Луганській та Донецькій областях.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що позивач уклала контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано. На час дії контракту, як військовослужбовець, ОСОБА_1 користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Суд вважав, що звільнення позивача із займаної посади було проведено відповідачем з порушенням вимог ст. 119 КЗпП України, тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України позивач, яка виконує свій громадський обов`язок по захисту Вітчизни, підлягає поновленню на роботі зі стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Задовольняючи заяву позивача про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою для захисту порушених цивільних прав, місцевий суд зазначив, що з 27.04.2017 року і на момент звернення до суду з даним позовом остання продовжувала проходження військової служби.
Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України», підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», - особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України», вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону, вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Згідно рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Рішень про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі й тих, які проходять таку службу за контрактом, та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.
Крім того, у листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Згідно з частиною третьою вказаної статті, За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Таким чином, з положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

За таких обставин, апеляційний суд, погоджується з висновками місцевого суду про те, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Відтак, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною 3 статті 119 КЗпП України, тому місцевий суд обґрунтовано задовольнив позов про поновлення на роботі.

Апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, щодо розгляду справи міським судом не в межах позовних вимог, безпідставності стягнення з Державного закладу «Луганський Державний Медичний Університет», який фінансується з державного бюджету України, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та необґрунтованого поновлення судом строку позовної давності для вирішення трудового спору.

Так, обов`язок суду прийняття рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбачено ст. 235 КЗпП України, відповідно до норми якої, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Аргументів щодо неправильності розрахунку розміру стягнутої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу скаржником у апеляційній скарзі не зазначено.
Виплата грошового забезпечення, працівникам, прийнятим на військову службу за контрактом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вирішуючи питання про поновлення ОСОБА_1 строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося 10.05.2017 року, повідомлення про звільнення за п. 3 ст. 36 КЗпП України останній направлено 15.05.2017 року, трудову книжку та наказ про звільнення вона отримала 19.06.2017 року, до суду з позовом про поновлення на роботі звернулася через представника 20.07.2017 року, перебуваючи у складі Збройних Сил України, що зупиняє перебіг строку позовної давності та є обґрунтованою підставою для поновлення такого строку.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державного закладу «Луганський Державний Медичний Університет» залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 7 березня 2018 року.

Головуючий

Судді: