П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2018 року м. Київ

Справа № 761/8499/15-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/2447/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року, постановлену під головуванням судді Піхур О.В., за заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Людмила Дмитрівна, Повне товариство «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів «Стецков та компанія», Міністерство юстиції України, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Людмила Дмитрівна, Повне товариство «Ломбард «Альянс автоіпотечних кредиторів «Стецков та компанія», Міністерство юстиції України, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 грудня 1998 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, зареєстрований на товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа».

Витребувано у власність ОСОБА_2 із незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3775,80 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У жовтні 2017 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.

В обґрунтування заяви посилався на те, що рішенням суду від 28 вересня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_2 та стягнуто понесені ним судові витрати в розмірі 775,80 грн. При цьому, судом не вирішено питання про відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 3552,00 грн., комісії за оплату вартості її проведення в розмірі 17,76 грн. та комісії за оплату судового збору в розмірі 73,08 грн., про стягнення яких позивач просив при пред'явленні позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та постановити нову про задоволення заяви, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість. Зазначав, що суд першої інстанції повинен був витребувати у позивача оригінали квитанцій щодо оплати експертного дослідження та комісій банківських установ.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_3 посилався на те, що витрати, понесені позивачем, у зв'язку з оплатою експертного висновку, не відносяться до судових витрат відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.79 ЦПК України, що була чинной на час постановлення оскаржуваної ухвали. Крім того, у скарзі представник позивача посилається на норми ЦПК України, які почали діяти з 15 грудня 2017 року, в той час, як вирішуючи питання щодо ухвалення додаткового рішення у справі, суд керувався нормами ЦПК України у редакції, яка була чинна на час розгляду питання. Судом правомірно відмовлено в ухваленні додаткового рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8, ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем, дійсно, було заявлено вимогу про стягнення витрат, пов'язаних з оплатою експертного почеркознавчого дослідження, у розмірі 3552,00 грн., комісії за оплату вартості його проведення в розмірі 17,76 грн. та комісії за оплату судового збору в розмірі 73,08 грн., на підтвердження чого було надано копії квитанцій (т.1 а.с.95-97), але, оскільки суду не було надано оригіналів зазначених квитанцій, підстав для ухвалення додаткового рішення не вбачається.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року) суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи може ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року), стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом ч. 2 ст. 64 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року), письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року), суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, не подання стороною оригіналів квитанцій не може слугувати підставою для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат, оскільки суд був зобов'язаний виконати приписи ч.4 ст.10 ЦПК України, яка була чинна на час розгляду питання, та роз'яснити заявникові необхідність надання суду оригіналів квитанцій на підтвердження розміру понесених витрат та попередити про процесуальні наслідки у разі їх не надання.

Разом з тим, заява про ухвалення додаткового рішення з підстав, викладених у заяві ОСОБА_1, не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Статтею 79 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року) встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Отже, комісія банку не відноситься до виду судових витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.2 ст. 54 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року), спеціаліст може бути залучений до участі у цивільному процесі за ухвалою суду для надання безпосередньої технічної допомоги (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо) під час вчинення процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи, судом першої інстанції будь-яка експертиза не призначалась, ухвала про залучення до участі у справі спеціаліста постановлена не була.

Таким чином, витрати, понесені стороною у зв'язку з проведенням почеркознавчого дослідження, у розумінні положень ст.79 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року), також не відносяться до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, а тому не підлягають відшкодуванню як судові витрати.

В той же час додаткові витрати, про стягнення яких заявляє сторона, є збитками, що понесені нею для відновлення порушеного права, а тому вони підлягають відшкодуванню на підставі ст.22 ЦК України шляхом пред'явлення окремого позову.

Оскільки витрати, які просить стягнути позивач, не відносяться до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, які підлягали відшкодуванню у порядку ст.79 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла до 15 грудня 2017 року),підстав для ухвалення додаткового рішення не вбачається.

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст.133 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року є неприпустимим, оскільки провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду и вирішення справ ,а на час вирішення питання про ухвалення додаткового рішення дана процесуальна норма ще не діяла.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 05 січня 2018 року скасувати та постановити нову ухвалу.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:Т.О. Невідома

Судді:Д.Р. Гаращенко А.А. Пікуль