Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 522/3353/16-ц

провадження № 61-12439св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2017 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини та часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 травня 2002 року, який було розірвано рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 вересня 2011 року. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3, який залишився проживати з ОСОБА_2 27 серпня 2011 року між сторонами було укладено договір про виховання та утримання дитини, згідно з яким ОСОБА_1 зобов'язався щомісячно сплачувати відповідачу аліменти на утримання сина в розмірі 15 941,40 грн, що еквівалентно 2 тис. доларів США. Визначаючи такий розмір аліментів, сторони виходили з того, що ОСОБА_2 разом із сином проживали у місті Москві Російської Федерації і значна сума коштів витрачалася на переїзди дитини в Україну для побачень з ним. Однак з травня 2015 року він не має змоги сплачувати аліменти у зазначеному в договорі розмірі у зв'язку із стрімким зростанням курсу долара США та значним зменшенням обсягу доходів, отримуваних ним як підприємцем від діяльності ТОВ «Раді.О», керівником якого він є. Крім того, він сплачує заборгованість за кредитним договором, укладеним з метою придбання квартири АДРЕСА_1, в якій на даний час проживає ОСОБА_2 разом із сином. ІНФОРМАЦІЯ_2 в нього у новому шлюбі народилася донька, внаслідок чого виникли зобов'язання фінансового характеру щодо забезпечення рівня життя другої дитини, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Враховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, просив зменшити розмір аліментів, що сплачуються ним на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 згідно з договором про виховання та утримання дитини від 27 серпня 2011 року до 15 тис. грн щомісячно, звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 за період з травня 2015 року по грудень 2016 року включно в частині заборгованості в розмірі 671 699, 98 грн, залишивши за ним обов'язок сплатити заборгованість у розмірі 300 тис. грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2017 року позов задоволено частково. Зменшено розмір аліментів, що сплачуються ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відповідно до договору між батьками про виховання та утримання дитини від 27 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М. за № 5088, на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2 тис. доларів США на 15 тис. грн щомісячно, починаючи з набрання законної сили рішенням суду, до досягнення дитиною повноліття, тобто 03 березня 2021 року. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що погоджуючи розмір аліментів, сторони враховували, що значна сума коштів витрачалася на переїзди дитини з Москви в Україну для побачень з батьком. Середньомісячний обсяг доходу позивача як підприємця у 2011 році давав йому можливість сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в сумі, еквівалентній 2 тис. доларів США щомісячно. У вересні 2015 року в позивача народилась донька, яку він зобов'язаний матеріально забезпечувати. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства і той факт, що позивач сам визначив розмір аліментів, які він готовий сплачувати на утримання сина ОСОБА_3 на рівні 15 тис. грн щомісячно, суд виходив з необхідності забезпечення інтересів дитини, без врахування можливості позивача сплачувати щомісячно таку суму. Відмовляючи в задоволенні вимоги про часткове звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, суд обґрунтував це тим, що зазначені ОСОБА_3 обставини не дають підстав для такого звільнення.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2017 року в частині відмови в задоволені позовних вимог про часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з травня 2015 року по грудень 2016 року включно в частині заборгованості в розмірі 671 699,98 грн, залишивши за ОСОБА_1 обов'язок сплатити заборгованість у розмірі 300 тис. грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що вказані позивачем обставини мають істотне значення у розмінні частини другої статті 197 Сімейного кодексу України (далі - СК України) для задоволення позову про часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру аліментів, апеляційний суд погодився з висновками і мотивами ухваленого місцевим судом рішення.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що сторони у справі визначили еквівалент зобов'язання зі сплати аліментів в іноземній валюті та погодили, що виплата аліментів здійснюватиметься в національній валюті України, а розмір платежу залежатиме від курсу гривні до цієї валюти. Вказана згода сторін існувала на момент укладання договору між батьками, зафіксована в ньому, а отже, обидві сторони погодилися нести ризики зміни курсу гривні до долара США, яка за жодних обставин не може бути підставою для перегляду розміру аліментів. Судами обох інстанцій неправильно застосовано частину першу статті 192 СК України в контексті статей 524, 533 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також суди безпідставно ототожнили поняття «матеріальний стан» з поняттям «задекларовані доходи» та повністю проігнорували підтверджені доказами дані про витрати позивача, які в десятки разів перевищують його задекларовані доходи. Внаслідок цього суди дійшли помилкового висновку про погіршення матеріального стану позивача. З огляду на це зміна сімейного стану не є підставою для зміни умов договору між батьками щодо розміру аліментів. Висновки судів про використання аліментів для здійснення перельотів дитини з Москви до Одеси безпідставні, а відсутність необхідності у таких поїздках не є підставою для зменшення розміру аліментів. Всупереч вимогам законодавства суди змінили умови договору, не вносячи при цьому змін до нього. В обґрунтування такого висновку суд апеляційної інстанції зазначив лише те, що зміна розміру аліментів регулюється спеціальними нормами СК України, а саме статтею 192 цього Кодексу. Однак у разі, якщо «домовленість» між батьками оформлена у вигляді договору про сплату аліментів, зміна їх розміру можлива за умови внесення відповідних змін до договору.29 січня 2016 року позивач продав своїй матері, а не безоплатно відчужив належну йому земельну ділянку, маючи на меті поліпшення, а не погіршення свого матеріального стану, і не довів факту реального отримання коштів за продане нерухоме майно.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 522/3353/16-ц передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 травня 2002 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, а син залишився проживати разом з відповідачем.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

27 серпня 2011 року між сторонами було укладено договір про виховання та утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ЛічманІ. М., пунктом 3 якого передбачено, що аліменти сплачуються ОСОБА_1 щомісяця у вигляді твердої грошової суми, розмір якої за домовленістю сторін встановлений у розмірі 15 941,40 грн, що в еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 27 серпня 2011 року складало 2 тис. доларів США. Зміна суми та строків договору можлива за згодою сторін. В разі зміни офіційного курсу долара США за даними Національного банку України сума договору у гривні підлягає корегуванню пропорційно до зміни цього курсу без додаткового погодження сторін. У зв'язку з тим, що після розірвання шлюбу дитина постійно проживатиме зі своєю матір'ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, Російська Федерація, відповідно до статті 109 СК України для встановлення участі в забезпеченні умов життя дитини та для реалізації права батька на особисте виховання дитини сторони домовилися, що дитина буде перебувати у батька згідно з цим договором, а саме: 2 рази на місяць з вечора п'ятниці до вечора неділі другого та четвертого тижня кожного місяця, а також дитина повинна проводити з батьком усі канікули, передбачені шкільною програмою Російської Федерації, включно 3 місяці літніх канікул. ОСОБА_2 при цьому гарантує оплату всіх витрат у період поїздок дитини до батька (пункт 2 зазначеного договору).

У 2013 році ОСОБА_2 разом із сином повернулася в Україну та проживає у АДРЕСА_1 що не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що погоджуючи розмір аліментів, сторони виходили, зокрема з того, що значна сума коштів витрачатиметься на переїзди дитини з Москви в Україну для побачень з позивачем, а з поверненням сина в Україну відпала необхідність здійснення цих витрат.

Також судами встановлено, що ОСОБА_1 є генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Раді.О», дохід якого у порівнянні з 2011 року значно скоротився.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 народилася донька - ОСОБА_7, тобто у позивача виникли додаткові обов'язки щодо її матеріального забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, з'ясувавши дійсні обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, дійшовобґрунтовано висновку про зменшення розмір аліментів, які сплачуються ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором між батьками від 27 серпня 2011 року на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 15 тис. грн щомісячно, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду. З урахуванням рівності обов'язків батьків з утримання дитини сума матеріального забезпечення ОСОБА_3 в разі зменшення аліментів до вказаного розміру не порушить право дитини на гідний рівень життя.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Апеляційним судом встановлено, що порівняно з доходами позивача як фізичної особи-підприємця у 2011 році його доходи на час пред'явлення цього позову суттєво скоротилися. Також позивач став батьком ще однієї дитини. При цьому всі доходи він отримував у національній валюті України. Зазначені обставини мали місце у період, протягом якого утворилася заборгованість за аліментами.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав істотною обставиною той факт, що у відповідача відпала необхідність нести значну частину витрат, які враховувалися сторонами при визначенні розміру аліментів у договорі від 27 серпня 2011 року, оскільки у 2013 році відповідач з сином повернулися на проживання у місто Одесу.

У зв'язку з наведеним апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що обставини, вказані ОСОБА_1 і підтверджені належними і допустимими доказами, мають істотне значення у розмінні частини другої статті 197 СК України і є підставою для часткового звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, є необґрунтованими та такими, що спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Доводи ОСОБА_2 щодо неможливості зміни розміру аліментів, визначених у договорі, без внесення у нього відповідних змін, не заслуговують на увагу, оскільки розмір аліментів, визначений за домовленістю між батьками, може бути змінено за рішенням суду (стаття 192 СК України).

Доводи щодо неправильного тлумачення судами поняття «матеріальний стан», наведення фактів на підтвердження матеріального стану позивача, відсутності доказів погіршення майнового стану, допущення судами грубих порушень в оцінці відомостей про суми виплачених доходів та утримання податків, неправильного тлумачення умов договору, укладеного між сторонами, неврахування факту продажу позивачем нерухомого майна своїй матері та недоведення фактів реального отримання грошових коштів за продане майно зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи та оцінки доказів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що залишена без змін після апеляційного перегляду, та рішення суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак