Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 525/8458/14-ц

провадження № 61-9642св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Баранівська сільська рада Шишацького району Полтавської області, Шишацька державна нотаріальна контора Полтавської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Куйбишевська сільська рада Шишацького району Полтавської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2016 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М., Чічіля В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області, Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Куйбишевська сільська рада Шишацького району Полтавської області, про поновлення строку позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав та законних інтересів, встановлення факту родинних відносин, встановлення факту належності правовстановлюючого документа, визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки за заповітом, державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання права власності на Ѕ частини земельних ділянок у порядку спадкування.

Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно: земельну ділянку площею 2,5 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовану на території Куйбишевської сільської ради Шишацького району Полтавської області, і земельну ділянку площею 0,32 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є її дочки: ОСОБА_2 та ОСОБА_1

У 2011 році ОСОБА_1 дізналась про те, що 18 грудня 2007 року її мати ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй на час смерті майно ОСОБА_2 Даний заповіт посвідчено секретарем Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області та зареєстровано в реєстрі за № 64.

29 жовтня 2009 року нотаріусом Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області Голубицькою Н. І. видано ОСОБА_2 два свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1382, 1386, згідно з якими відповідач набула право власності на земельні ділянки, які належали на праві власності ОСОБА_4

29 листопада 2012 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1382 ОСОБА_2 видано два державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,0700 га, розташовані на території Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вказувала на те, що спадкодавець ОСОБА_4 з 1995 року мала вади зору і станом на час складання заповіту не могла його самостійно підписувати. Свідки для посвідчення оспорюваного заповіту посадовою особою Баранівської сільської ради не запрошувалися.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними: заповіт, складений 18 грудня 2007 року ОСОБА_4; свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_2 нотаріусом Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області Голубицькою Н. І. 29 жовтня 2009 року на земельну ділянку площею 0,32 га, розташовану на території Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області; державні акти, видані ОСОБА_2 29 листопада 2012 року, та визнати за нею у порядку спадкування після ОСОБА_4 право власності на Ѕ частки спадкового майна, а саме: земельну ділянку площею 0,16 га, розташовану на території Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області, та земельну ділянку площею 1,25 га, що знаходиться на території Куйбишевської сільської ради Шишацького району Полтавської області.

Крім того, вказувала, що державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Куйбишевської сільської ради народних депутатів від 13 березня 2001 року, містить неточності в частині по батькові особи, який його було видано, а саме: зазначено «Дубовик Євдокія Свиридонівна» тоді як мати позивача - «Дубовик Євдокія Свиридівна».

А тому ОСОБА_1 просила також встановити факт належності зазначеного державного акта ОСОБА_4 і встановити факт того, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є її матір'ю.

Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2015 року у складі судді Хорольця В. В. позовні вимоги ОСОБА_1: про встановлення факту належності державного акта на право власності на земельну ділянку площею 2,5 га ОСОБА_4; встановлення факту родинних відносин, а саме, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є матір'ю ОСОБА_1, та визнання за позивачем у порядку спадкування права власності на Ѕ частка спадкового майна - залишено без розгляду на підставі заяви та клопотання представника позивача від 24 вересня 2015 року.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2015 року у складі судді Хорольця В. В. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за заповітом та державних актів на право власності на земельні ділянки, оскільки він пропущений з поважних причин.

Встановлено нікчемність одностороннього правочину - заповіту ОСОБА_4 від 18 грудня 2007 року, посвідченого секретарем Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області Сазоновою Л. П. та зареєстрованого за № 64.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 29 жовтня 2009 року нотаріусом Шишацької державної нотаріальної контори та зареєстроване у реєстрі № 1382 на ім'я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,32 га, що розташована на території Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області, що належала на праві власності ОСОБА_4

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2012 року, виданий відділом Держкомзему у Шишацькому районі на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 жовтня 2009 року № 1382 на ім'я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану у с. Баранівка Шишацького району Полтавської області.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 29 листопада 2012 року відділом Держкомзему у Шишацькому районі Полтавської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 жовтня 2009 року № 1382 ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0700 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану у с. Баранівка Шишацького району Полтавської області.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що загальна позовні давність встановлюється тривалістю у три роки. Якщо суд визнає поважними причини пропущення такого строку, порушене право підлягає захисту. А тому, врахувавши, що про оспорюваний заповіт позивачу стало відомо лише у 2011 році, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом про визнання його недійсним. Крім того, судом першої інстанції враховано, що підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_4 у графі «Підпис» у двох примірниках заповіту, складеного 18 грудня 2007 року, виконані ОСОБА_2, що вказує на порушення визначеної чинним законодавством форми його складання, оскільки ОСОБА_4 заповіт не підписувала. Тому відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України він є нікчемним та не підлягає визнанню у судовому порядку недійсним. Застосувавши наслідки недійсності заповіту, суд першої інстанції визнав недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 жовтня 2009 року № 1382, видане нотаріусом Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області, та видані на його підставі два державних акти на право власності на земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,0700 га. Також суд взяв до уваги те, що ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_8, однак не вказала про наявність іншої особи спадкоємця - ОСОБА_1, яка є її рідною сестрою.

Додатковим рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року у складі судді Хорольця В. В. відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 від 01 жовтня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 та Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області судових витрат у справі, а саме: витрат на оплату правової допомоги адвоката, витрат, пов'язаних з явкою представників позивача до суду, витрат на пальне та оплату поштової кореспонденції.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про судові витрати, зазначені у заяві представника позивача, не заявлялись, а тому підстави для стягнення з відповідачів таких витрат відсутні.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2016 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М., Чічіля В. А., рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не проживала зі своєю матір' ю - ОСОБА_4 та протягом шести місяців після її смерті не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому відповідно до 1272 ЦК України ОСОБА_1 є такою, що не прийняла спадщину. Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не звернув увагу на те, що позивачем, яка не прийняла спадщину, не доведено порушення її прав та законних інтересів відповідачами. Крім того, враховуючи, що заповіт на користь ОСОБА_2 було складено 18 грудня 2007 року, а ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, то з урахуванням шестимісячного строку на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_1 мала право звернутися до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року, ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційним судом не встановлено всіх фактичних обставин справи, не досліджено наявних в матеріалах справи доказів, у зв'язку із чим помилково скасовано законне рішення суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого на підставі рішення сесії Великоперевізької сільської ради народних депутатів від 04 квітня 1994 року, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,32 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.

Згідно із державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданим на підставі рішення Куйбишевської сільської ради народних депутатів від 13 березня 2001 року, ОСОБА_4 набула на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,5 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Куйбишевської сільської ради Шишацького району Полтавської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належні їй на праві власності земельні ділянки.

Спадкоємцями ОСОБА_4 є її дочки: ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Однак 18 грудня 2007 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй на час смерті майно дочці ОСОБА_2 Даний заповіт посвідчений секретарем Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області та зареєстрований у реєстрі за № 64.

У серпні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про прийняття спадщини після матері - ОСОБА_4 за заповітом, у якій, крім іншого, зазначила про відсутність інших спадкоємців.

29 жовтня 2009 року нотаріус Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину - земельну ділянку площею 2,5 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Куйбишевської сільської ради Шишацького району Полтавської області, що належала на праві власності ОСОБА_4 Про що у реєстрі вчинено запис за № 1386.

Того ж дня нотаріусом Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області видано на ім'я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 1382 на земельну ділянку площею 0,32 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2009 року ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 жовтня 2009 року № 1382 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у с. Баранівка Шишацького району Полтавської області,.

Того ж дня ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 жовтня 2009 року № 1382 видано державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_2, згідно з яким вона набула у власність земельну ділянку площею 0,0700 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану у с. Баранівка Шишацького району Полтавської області.

Відповідно до висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи, складеного 10 серпня 2015 року № 448 судовими експертами Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_4 у графі «Підпис» у двох примірниках заповіту від 18 грудня 2007 року, зареєстрованого у реєстрі № 64, виконані ОСОБА_2

Згідно з довідкою № 149, виданою 29 листопада 2011 року поліклінічним відділенням Шиацької центральної районної лікарні, ОСОБА_4 страждала на глаукому обох очей, сліпоту обох очей, мала вади зору та з 1995 року перебувала на «Д» обліку у лікаря-окуліста.

Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії від 20 листопада 2008 року № 0172402 ОСОБА_4 встановлено першу «Б» групу інвалідності загального захворювання (важке ураження опорно-рухового апарату).

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Частинами першою та другою статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Судом першої інстанції встановлено, що заповіт ОСОБА_4 від 18 грудня 2007 року особисто нею не складався, підпис та рукописний текст виконані її дочкою ОСОБА_2 Однк оспорюваний заповіт не містить відомостей про те, що він був складений та підписаний не ОСОБА_4, а іншою особою, у зв'язку із наявною у неї вадою зору.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Проте згідно з частиною другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням заявлених позовних вимог, та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність оспорюваного заповіту та недійсність свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29 жовтня 2009 року нотаріусом Шишацької державної нотаріальної контори, зареєстровано у реєстрі № 1382, а також визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1; НОМЕР_2 від 29 листопада 2012 року, виданих відділом Держкомзему у Шишацькому районі на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Апеляційний суд на висновки, зроблені судом попередньої інстанції, уваги не звернув, не врахував, що оспорюваний заповіт є нікчемним, дані обставини вказують на порушення законних прав та інтересів позивача щодо набуття нею спадкового майна, залишив поза увагою, що позивач про наявність оспорюваного заповіту дізналась у 2011 році та звернулася до суду з позовом у серпні 2013 року, а тому строк позовної давності не пропустила. Висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач не є спадкоємцем після ОСОБА_4 у зв'язку із пропущенням нею строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, є передчасними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому суд апеляційної інстанції передчасно відмовив у позові.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене рішення, апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу положень статті 413 ЦПК України є підставою для його скасування із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу.

Крім того, з ОСОБА_2 та Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області, Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області на користь ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 141 ЦПК Українипідлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 665 грн 24 коп.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 січня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2, Баранівської сільської ради Шишацького району Полтавської області, Шишацької державної нотаріальної контори Полтавської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 888 (вісімсот вісімдесят вісім) грн 24 коп., з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк