Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 363/4828/14-ц

провадження № 61-4823 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Старопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко Віктор Петрович,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Касьяненко Л. І., Верланова С. М., Іванової І. В.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко В. П., про визнання права власності у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Після смерті останнього залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,044 га, яка розташована на території садового товариства "Колективна праця" (далі - СТ «Колективна праця») у с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області.

Позивач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7, вступила у фактичне володіння спадковим майном, оскільки на протязі тривалого часу проживала зі спадкодавцем у квартирі АДРЕСА_1 і продовжує проживати у ній до теперішнього часу, користується земельною ділянкою, обробляє її.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте їй у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, у зв'язку з тим, що оформити спадщину у позасудовому порядку не видається можливим з підстав невідповідності місця народження померлого.

З урахуванням наведеного, позивач просила визнати за нею право власності на вказане спадкове майно.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,044 га, яка розташована на території с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, СТ «Колективна праця» в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спадщина після смерті ОСОБА_7 перейшла до позивача, остання прийняла її у встановленому законом порядку, а отже у неї виникло право на її отримання.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач звернулась до суду з позовом до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, яка жодним чином не порушувала прав позивача і не має відношення до спадщини ОСОБА_7, оскільки у померлого є спадкоємці, які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. А отже рішенням суду першої інстанції фактично позбавлено права на спадкування спадкоємців померлого, які відносяться до більш ранньої черги спадкування за законом ніж позивач.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційним судом при перегляді справи у апеляційному порядку, доводів сторін, як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірено, зокрема, чи має ОСОБА_6 право на спірне спадкове майно, про те, що вона не довела такого права, й про відсутність інших спадкоємців на спірне майно за законом.

При цьому апеляційним судом не враховано, що подання до нотаріальної контори певними особами заяв про прийняття спадщини само по собі не підтверджує родинні відносини зі спадкодавцем, а також право на спадщину ОСОБА_6 на час розгляду справи в суді першої інстанції та на час подання апеляційної скарги. Отже, висновки апеляційного суду про те, що вирішення питання про право на спадщину впливає на права та інтереси ОСОБА_6, яка не була залучена до участі у справі є передчасними, ґрунтуються на припущеннях, що заборонено (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач звернулась до суду з позовом до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, яка жодним чином не порушувала прав позивача і не має відношення до спадщини ОСОБА_7, оскільки у померлого є спадкоємці, які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. А отже рішенням суду першої інстанції фактично позбавлено права на спадкування спадкоємців померлого, які відносяться до більш ранньої черги спадкування за законом ніж позивач.

3 вересня 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що апеляційний суд, переглядаючи повторно рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_6, проігнорував висновки та мотиви суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє рішення апеляційного суду, які є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції при новому розгляді справи та ухвалив нове рішення з тих самих підстав.

При цьому, заявником звернуто увагу на те, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтувались на припущеннях, зокрема, особою, яка подала апеляційну скаргу, а саме ОСОБА_6, не доведено її права на спадщину після смерті ОСОБА_7, остання зловживає правом звернення до суду, не довела свого права апеляційного оскарження рішення, та не є особою, яка отримала відповідне свідоцтво про право на спірне спадкове майно по закону. Таким чином, заявник вважає, що апеляційний суд фактично узаконив відсутнє у ОСОБА_6 право на спадкування за законом.

16 вересня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

7 квітня 2017 року ОСОБА_6 надіслала поштою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заяву про долучення до справи копій судових рішень, у якій зазначила про заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4

30 жовтня 2017 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 січня 2018 року справу № 363/4828/14-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 серпня 1995 року № 12189 квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. Після її смерті спадщину прийняв ОСОБА_7, який згідно свідоцтва про усиновлення від 25 травня 1978 року серії НОМЕР_1 був нею усиновлений.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 травня 2014 року та ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року встановлено, що ОСОБА_4 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 з 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто дня смерті останнього.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну йому на праві власності квартиру та земельну ділянку для ведення садівництва, розташовану на території с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, СТ «Колективна праця».

На день смерті спадкодавця ОСОБА_4 проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

У встановлений законом строк позивач ОСОБА_4 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у порядку статті 1264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Частиною другою статті 59 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_6, апеляційний суд визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, та з урахуванням наданих сторонами та іншими учасниками справи, доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що позов пред'явлено лише до Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, як до відповідача, яка жодним чином не порушувала прав позивача і не має відношення до спадщини ОСОБА_7, оскільки у померлого є спадкоємці, які звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк, та які у порушення цивільного процесуального законодавства не були залучені до участі у справі.

Слід зазначити, що наведене вище не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду за захистом свого порушеного права, при цьому правильно визначившись з суб'єктним складом учасників процесу.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик