З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Справа №377/667/18
Провадження №2/377/282/18
19 листопада 2018 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Теремецької Н.Ф.,
секретарів судового засідання Прядко Н.М., Маряхіної І.В.,
представника позивача - адвоката ОСОБА_1,
представника третьої особи Парнюк В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 в особі представника - адвоката ОСОБА_1 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-
20 вересня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач в особі представника - адвоката ОСОБА_1, посилаючись на ст. 72, ЖК РСР, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 379, 391, 405 ЦК України, просить визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачі, які є його родичами, зареєстровані в даній квартирі, але фактично з кінця травня 2013 року не проживають в ній. Фактична реєстрація відповідачів у жилому приміщенні, яке належить на праві власності позивачеві, створює перешкоди у здійсненні ним, як власником цього жилого приміщення, права користування та розпорядження своїм майном. В зв'язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав і просив їх задовольнити, пославшись на зазначені у позовній заяві обставини. Суду пояснив, що відповідач ОСОБА_4 є матір'ю позивача, а ОСОБА_5 є сестрою позивача. Вказані особи були зареєстровані та постійно проживали у квартирі позивача з квітня по кінець травня 2013 року. Проте, з кінця травня 2013 року вони виїхали на постійне місце проживання до Голландії, із того часу вони в квартирі не проживають. Будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу збереження їх права користування на час їх відсутності в них не було.
Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що позивачем не надано органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області та суду доказів того, що неповнолітня ОСОБА_5 має інше місце проживання та проживає там разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4, тому підстав для задоволення позову немає.
Відповідач ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, у судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи за правилами ст. ст. 128 - 130 ЦПК України була повідомлена належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за її відсутністю до суду не надала, відзив на позов не надіслала.
За наявністю умов, передбачених ст. ст. 280 - 282 ЦПК України, за згодою представника позивача суд ухвалив заочне рішення у справі відповідно до ухвали суду від 13 листопада 2018 року.
Свідок ОСОБА_6 в судовому зсіданні показала, що вона є сусідкою позивача і її квартира знаходиться на одному сходовому майданчику з квартирою позивача. З травня 2013 року вона не бачила відповідача та її дочки в квартирі позивача.
Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30 листопада 2012 року ОСОБА_3, позивач у справі, на підставі договору купівлі-продажу квартири серії НОМЕР_2, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Малашенко О.І., придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
Право власності ОСОБА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано 04.12.2018 року комунальним підприємством АРБ Славутицьке міське бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 248/25, номер в реєстровій книзі - 57-09-24/5-61.
На час розгляду справи в суді згідно довідки управління адміністративних послуг Славутицької міської ради Київської області за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані, крім позивача, відповідач: ОСОБА_5, та її неповнолітня дочка ОСОБА_4.
З довідки № 01-19/1305, виданої 25.10.2018 року управлінням освіти і науки Славутицької міської ради Київської області, вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у закладах освіти м. Славутич не навчалася і не навчається.
Згідно довідки Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП в Київській області від 14.11.2018 року №5056/109/1003/1/06/2018, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за період з 19.03.2013 року по 14.11.2018 року з приводу усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 до Славутицького ВП не зверталися.
З наданого органом опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області висновку, погодженого рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області № 687 від 15.11.2018 року, вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області не підтримує позовні вимоги з тих підстав, що власник спірного жилого приміщення ОСОБА_3 та законний представник неповнолітньої ОСОБА_5- ОСОБА_4 не надали документів щодо тимчасового чи постійного перебування неповнолітньої ОСОБА_4 Анагіт разом із матір'ю ОСОБА_4 за межами України, та документів, про належність іншого житла неповнолітній дитині ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 318 цього Кодексу).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно правил ч. 1 ст. 29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов'язує громадянина України, а також іноземця чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
За правилом ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
За змістом ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися власністю на свій розсуд.
Згідно ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Як зазначено у ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За правилом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла, в тому числі і колишній, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що член сім'ї власника житла має право на користування цим житлом, якщо проживає разом з власником.
Згідно ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
За змістом ч.2 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Як передбачено у ч. 4, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, що стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Як повідомив в судовому засіданні представник позивача, відповідач та її неповнолітня дочка виїхали з травня 2013 року на постійне місце проживання до Голландії. Фактична реєстрація відповідачів у жилому приміщенні, яке належить на праві власності позивачеві, створює перешкоди у здійсненні ним, як власником цього жилого приміщення, права користування та розпорядження своїм майном.
Довідкою № 01-19/1305, виданої 25.10.2018 року управлінням освіти і науки Славутицької міської ради Київської області, підтверджено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у закладах освіти м. Славутич не навчалася і не навчається. Довідкою Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП в Київській області від 14.11.2018 року №5056/109/1003/1/06/2018, підтверджено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за період з 19.03.2013 року по 14.11.2018 року з приводу усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 до Славутицького ВП не зверталися.
Факт не проживання відповідача та її неповнолітньої дочки у спірному жилому приміщенні з кінця травня 2013 року підтверджено показаннями свідка ОСОБА_6.
Зазначені обставини свідчать про те, що житлові права неповнолітньої ОСОБА_5 не порушені, тому що обставин, які б свідчили про те, що позивач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою відповідачу та її неповнолітній дочці, судом не встановлено. З досліджених в судовому засіданні доказів суд вважає встановленим, що відповідач та її неповнолітня дочка відсутні в квартирі більше п'яти років без поважних причин, будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу збереження їх права користування на час їх відсутності в них не було, а законом інше не визначено, що є підставою для визнання відповідача та її неповнолітньої дочки особами, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.
Виходячи з викладеного, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і таким, що не ґрунтується на положеннях закону, тому до уваги його не приймає.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, особами, що втратили право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, судові витрати по оплаті судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається через Славутицький міський суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_3, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.
Відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1.
Третя особа - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, адреса місця знаходження: Київська область, м. Славутич, Центральна площа, 7.
Повне рішення виготовлено 23 листопада 2018 року.
Суддя Н. Ф. Теремецька