Постанова

Іменем України

26 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 465/25/16-ц

провадження № 61-1041 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська Олена Вікторівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року у складі судді Масендич В. В. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом до

ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Магировська О. В., про визнання недійсним договору довічного утримання.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її брат

ОСОБА_7, який за життя уклав з ОСОБА_5 договір довічного утримання

від 12 грудня 2011 року, за умовами якого ОСОБА_7 (відчужувач) передав у власність ОСОБА_5 (набувач) квартиру АДРЕСА_1, який зобов'язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядати довічно. Про наявність указаного договору їй стало відомо вже після смерті брата.

За життя ОСОБА_7 вона опікувалась його здоров'ям, здійснювала догляд за ним аж до смерті, оскільки він самостійно не міг себе обслуговувати та потребував сторонньої допомоги.

Зазначала, що ОСОБА_7 неодноразово звертався до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання з причин його невиконання, однак за декілька днів до вирішення спору по суті він помер, у зв'язку з чим провадження у справі було закрито.

Посилаючись на те, що договір довічного отримання був укладений на заздалегідь невигідних для відчужувача умовах та на те, що відповідач шляхом обману, застосовуючи психологічний тиск, схилив ОСОБА_7 до укладення договору, тоді як сам його умови належним чином не виконував, внаслідок чого вона позбавлена права на спадкування після смерті брата, просила визнати недійсним договір довічного утримання від 12 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що невиконання відповідачем зобов'язань за оспорюваним договором може бути підставою для розірвання договору, а не для визнання його недійсним і лише у випадку, коли з такою вимогою звернувся особисто відчужувач, тоді як ОСОБА_7, незважаючи на те, що звертався до суду з вимогами про розірвання договору, відмовлявся від позову у зв'язку із належним виконанням відповідачем його обов'язків за договором, які були прийняті судом. ОСОБА_7 жодного разу не звертався до суду із заявою про визнання договору довічного утримання недійсним, що свідчить про розуміння ним умов такого договору та відсутність ознак недійсності.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Зазначив, що підстави для призначення посмертної судової психіатричної експертизи, відсутні з огляду на те, що сам факт звернення ОСОБА_7 за життя до суду з позовами про розірвання договору довічного утримання, а не про визнання його недійсним, свідчить про те, що ОСОБА_7 усвідомлював правову природу укладеного ним договору з відповідачем у вказаній справі. Будь-яких доказів, які б свідчили про психічні розлади у ОСОБА_7 на момент укладення договору довічного утримання позивач не надала.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у жовтні 2017 року, ОСОБА_4 просила скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що її покійний брат ОСОБА_7 піддавався сторонньому впливу та мав психічні розлади, на момент підписання договору йому виповнилось 87 років. Судами було проігноровано її клопотання про призначення посмертної психіатричної експертизи, проведення якої є обов'язковим. Посилання відповідача та суду на те, що вона не здійснювала догляд за своїм братои не відповідають дійсності та спростовуються поясненнями свідків. Бажання ОСОБА_7 за життя розірвати договір довічного утримання зумовлено було й тим, що він вважав себе ошуканим.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_5 на касаційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду львівської області від 02 жовтня 2017 року - без змін.

Свою позицію мотивував тим, що відчужував за договором довічного утримання не страждав жодними психічними захворюваннями та не перебував на обліку з приводу наявності таких хвороб, а навпаки був дієздатним, перебував в ясному розумі та повністю усвідомлював значення своїх дій, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справ № № 465/1681/14-ц, 465/7976/14-ц, докази протилежного позивач не надала. При цьому, він, як набувач, належно виконував зобов'язання, покладені на нього договором довічного утримання, що також підтверджується належними та допустимими доказами, яким суд надав оцінку. Посилання позивача про укладення договору на заздалегідь невигідних умовах, шляхом обману та із застосуванням психологічного тиску не може бути підставою для задоволення позову відповідно до статтей 215, 229, 230 ЦК України. Призначення посмертної психіатричної експертизи не відповідало б фактичним обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права, оскільки відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність психічних захворювань у ОСОБА_7

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями частин першої-третьої, п'ятої та шостої 1-3, 5 та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 744 ЦК Українипередбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до частини першої статті 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я.

У позовній заяві позивач зазначала, що договір довічного утримання

від 12 грудня 2011 року, укладений між відповідачем та її братом, слід визнати недійсним на підставі того, що він був укладений на заздалегідь невигідних умовах, відповідач не виконував належним чином умови договору, а вчиняючи правочин її брат страждав на психічні захворювання.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судами установлено, що 12 грудня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О. В., згідно умов договору ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_5 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, а набувач зобов'язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядати довічно. У договорі зазначено, що відчужувач ОСОБА_7 уклав цей договір діючи добровільно, без погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті. Договір підписано у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність відчужуваної квартири ОСОБА_7 перевірено.

За життя ОСОБА_7 двічі звертався до суду з позовами до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання (справи № № 465/7976/14-ц, 465/1681/14-ц).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2014 року (справа № 465/1681/14-ц) задоволено заяву ОСОБА_7 про відмову від позову, провадження у справі закрито.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_7 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07 серпня 2015 року провадження у справі №465/1681/14-ц закрито у зв'язку зі смертю позивача ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У межах розгляду зазначеної справи суди оглянули цивільні справи

№ № 465/7976/14-ц, 465/1681/14-ц та встановили, що у цивільній справі

№ 465/1681/14-ц наявна заява ОСОБА_7 від 16 липня 2014 року про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою від позову, в якій він зазначив, що відповідач став належним чином виконувати вимоги договору про довічне утримання, він більше не має жодних претензій до ОСОБА_5 та не має намірів розривати договір про довічне утримання. В указаній заяві міститься примітка, в якій ОСОБА_7 вказав що заява підписана ним при здоровому розумі та ясній пам'яті, добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, з огляду на його поважний вік у присутності свідків.

У матеріалах цивільної справи № 465/7976/14-ц, яка була оглянута судом, знаходиться копія журналу відвідувань відповідачем ОСОБА_7 не менше трьох разів на тиждень, а також надання іншої допомоги, в тому числі харчування, що підтверджується його підписами.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22 квітня 2015 року провадження в справі №465/7976/14-ц закрито у зв'язку зі смертю позивача.

Частинами першою та третьою статті 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, об'єктивному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Системний аналіз наведених норм матеріального та процесуального права, а також встановлені судами фактичні обставини справи свідчать про те, що невиконання відповідачем належним чином умов договору не може бути підставою для визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки наведене слугує підставою лише для його розірвання.

Врахувавши наведене, а також приписи статті 755 ЦК України, якою передбачено право на припинення (розірвання) договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням його умов, тоді як наведені порушення не можуть мати наслідком визнання такого договору недійсним, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо проведення посмертної психіатричної експертизи у вказаній справі слід зазначити наступне.

Згідно з пунктом 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При цьому, діє презумпція психічного здоров'я, оскільки відповідно до

статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Необхідність проведення посмертної судової психіатричної експертизи, із урахуванням обставин, викладених у позовній/апеляційній/касаційній скаргах, ОСОБА_4 обгрунтовувала тим, що її брат не міг добровільно підписати оспорюваний договір, умови якого є невигідними для нього, перебував у похилому віці та тяжкому хворобливому стані, однак будь-яких доказів, які б свідчили про наведене не надано. Факт звернення ОСОБА_7 з позовами про розірвання договору з підстав неналежного виконання його умов лиш підтверджує факт, що відчужував розумів та не заперечував укладення ним такого правочину.

Експертний висновок не є беззаперечним доказом на підтвердження тієї чи іншої обставини, а є одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі.

Ураховуючи наведене, правильними є висновки судів першої апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав невиконання відповідачем його умов, укладення такого договору на вкрай невигідних умовах та того, що ОСОБА_7 страждав на психічні розлади.

Таким чином при вирішенні зазначеного спору, судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С.О. Погрібний

О.В. Ступак