Провадження № 2/752/1558/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2018 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Мирошниченко О.В.

за участю секретаря Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року позивачі звернулись до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просили:

-зобов'язати відповідача ОСОБА_3 відновити зруйновану перегородку на обладнаному вході в приміщення для мало мобільних груп населення (пандусі), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

-стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачів моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначили про те, що є співвласниками нежитлових приміщень АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_3 є власником приміщення № АДРЕСА_1, що розташоване за вказаною вище адресою. Позивачі зазначають, що у серпні 2016 року відповідач самовільно зруйнувала стіну, яка розділяє приміщення, тим самим порушила право власності позивачів та завдала позивачам моральної шкоди, яку позивачі оцінюють у 50 000 гривень.

У судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні категорично заперечували проти заявлених позовних вимог, зазначила, що позивачами жодним чином не доведено руйнування відповідачем стіни у приміщенні, внаслідок чого заявлені до відповідача позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками приміщення АДРЕСА_1, що стверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_1 від 18.07.2017 року та № НОМЕР_2 від 18.07.2017 року (а.с. 6,7).

Відповідач ОСОБА_3 є власником приміщення № АДРЕСА_1, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданим ОСББ «Медик 1» 16.01.2018 року на запит суду.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначають, що 15 серпня 2016 року відповідач самовільно зруйнувала стіну, яка розділяє приміщення № АДРЕСА_1, чим порушила право власності позивачів та завдала останнім моральної шкоди.

За змістом ст. 316 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись в вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судовим розглядом встановлено та слідує з матеріалів цивільної справи, що позивачі набули право власності на приміщення № АДРЕСА_1, 12 липня 2017 року (а.с. 6,7).

При цьому вказують, що порушення їх права власності відбулось у серпні 2016 року, тобто за рік до набуття у встановленому законом порядку право власності на майно.

Звертаючись до матеріалів справи, суд зазначає, що жодних письмових доказів стороною позивача на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачами в розпорядження суду надано не було і матеріали цивільної справи належних доказів щодо обставин спору не містять.

Так, надана позивачами копія технічного паспорта на будинок, жодним чином не відображає обставини, на які посилаються позивачі, а саме на факт самовільного руйнування 15.08.2016 року відповідачем стіни, що розділяє приміщення, належні сторонам спору.

Не підтвердили вказаних обставин і свідки сторони позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, допитані у судовому засіданні. вказавши лише про те, що були свідками проведення робіт з руйнування стіни за адресою: АДРЕСА_1. Ким було здійснене таке руйнування та у зв'язку із якими обставинами, пояснити суду не змоги. Більш того, свідки не змоги точно вказати час здійснення руйнування стіни, надавши покази про те, що таке руйнування відбулось у 2015 році.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Аналізуючи наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд зазначає, що встановити обставини щодо факту руйнування стіни, що розділяє приміщення № АДРЕСА_1, а так само встановити та перевірити доводи позивачів щодо руйнування такої стіни саме відповідачем, суд позбавлений можливості, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивачів та зазначені останніми обставини в розпорядження суду не надано, а свої висновки суд не може ґрунтувати на припущеннях та усних поясненнях представника позивачів.

За вказаних обставин, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_3 відновити зруйновану перегородку на обладнаному вході в приміщення для мало мобільних груп населення (пандусі), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідача, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Особа (фізична або юридична) має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав незалежно від того, чи передбачене таке право договором або законом.

Так, під моральною шкодою Постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність незаконних дій відповідача, якими б позивачам завдано моральних страждань.

Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 430 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя