Справа № 310/8528/17
РІШЕННЯ

Іменем України

27 лютого 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Дубровської Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Гоноболіної О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бердянськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» (далі ТОВ «Сігма Автолізинг») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

05 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів. Позов обґрунтований тим, що 22 листопада 2017 року в мережі Інтернет він натрапив на оголошення про продаж автомобіля марки ВАЗ - 2110, 2014 року випуску, вартістю 89000 грн. Зателефонувавши за номером розміщеним у оголошені йому повідомили, що вказаний автомобіль можливо придбати на умовах укладання договору фінансового лізингу, що потребує виїзду до офісу компанії у м. Запоріжжя. Наступного дня, а саме 23 листопада він виїхав до офісу відповідача, де менеджер компанії пояснила, що нажаль бажаний автомобіль відсутній, оскільки проданий, але є інша цікава пропозиція за ті самі кошти. За 89000 грн. був запропонований новий автомобіль марки Ravon R2, який буде доставлений до м. Бердянськ Запорізької області після перерахування (авансу) у розмірі 20000 грн. При цьому його повідомлено, що необхідно поквапитися, адже запропонований автомобіль може бути проданий будь - якої хвилини, а з метою економії часу треба швидко підписати «пустий» договір, який буде заповнюватися підчас внесення авансового платежу. Підписавши договір та надавши копію паспорту він того ж дня у центральному відділені ПАТ «Банк Кредит Дніпро» м. Запоріжжя перерахував на розрахунковий рахунок відповідача аванс у сумі 20000 грн. Повернувшись до офісу, робітником відповідача було вручено заповнений екземпляр договору і роз'яснено, про необхідність повернення до м. Бердянськ Запорізької області для очікування обіцяного транспортного засобу, його огляду та внесення останньої суми його вартості. Повернувшись до дому та прочитавши умови договору він зрозумів, що його ошукали, адже по - перше, ніякий автомобіль протягом обіцяних двох днів переданий не був; по - друге, у відповідності до умов договору фінансового лізингу за № 020782 від 23 листопада 2017р., за яким предметом лізингу є автомобіль марки Ravon R2 без вказівки року випуску транспортного засобу, вартість якого складає не 89000 грн., а 189000 грн., час очікування автомобілю 90 днів, можливо і довше. На виконання п. 4.1 Договору крім авансового платежу йому треба сплатити комісію за передачу предмета лізингу та комісію за організацію договору у розмірі 10% від вартості предмету лізингу. Окрім зазначеного, укладений договір містить решту неузгодженостей та дисбалансу прав і обов'язків на шкоду споживача. Вважає, що несправедливі умови спірного договору фінансового лізингу, відсутність нотаріального посвідчення є підставою для визнання його недійсним, а на його користь підлягає поверненню сума авансового платежу у розмірі 20000 грн. і судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн.

В судове засідання призначене на 27 лютого 2018 року позивач та його представник не з'явились. Представником подана заява про розгляд справи за його відсутністю, підтримання позовних вимог та їх задоволення.(а.с.52).

Представник відповідача у судове засідання не з'явився без поважних причин, про розгляд справи повідомлений належним чином (а.с.51). У матеріалах справи наявний відзив на позов від 22 грудня 2017 року, де зазначене наступне. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Посилаючись на норми ст.ст. 3, 11,58, 626, 627,628,799, 806 ЦК України, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, підкреслюючи, що обставини справи позивачем не доведені, а лише здійснене цитування окремих норм. У зв'язку з цим вважає позов необґрунтованим, та просить у його задоволенні відмовити.

З'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

23 листопада 2018 року між ТОВ «Сігма Автолізинг» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 02078 (а.с. 4-11) .

Предметом договору лізингу за п. 1.1 договору є транспортний засіб марки Ravon R2 comfort з об'ємом двигуна 1,25 літра, механічна КПП, привід 4х2 , рік випуску не вказаний.

Пунктом 8.2 договору визначена вартість предмета лізингу, яка складає на час укладання договору сім тисяч дванадцять доларів і 99 центів США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання договору складає сто вісімдесят дев'ять тисяч гривень 00 копійок.

За умовами договору комісія за організацію угоди - це погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладання договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (п. 9.1 договору).

Пунктом 8.5 договору передбачено, що всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 до даного договору сплачуються лізінгоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У ч. 1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ст. 6 ч. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» зазначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У пунктах 1.7, 4.1 договору сторони обумовили, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 90 календарних днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

На підставі п. 2.1 договору, останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.

Відповідно до п. 2.2 договору, строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком №1 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Згідно з п.8.1 договору, сторони погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «Райффайзен Банк Аваль» при продажу долару (обмінний курс долара США до української гривні) станом на дату, коли кожен платіж має бути сплачений. З цією метою лізинові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватися в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати.

Всі планові платежі, які визначаються у додатку №1 до даного Договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (п. 8.5 договору).

Статтею 10 договору встановлений порядок сплати лізингових періодичних платежів, які закріплені відповідними формулами та визначені в додатку № 1 до договору.

У статті 12 договору встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, повернення предмету лізингу.

Згідно з п.12.1 договору, у разі розірвання договору лізингоодержувачем поверненню підлягає 80 % сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до квитанції №47 від 23 листопада 2017 року (а.с. 13) ОСОБА_1 на виконання умов спірного договору сплатила 20000 грн. Призначенням платежу зазначено: авансовий платіж (передоплата за автомобіль) згідно Договору фінансового лізингу № 02078 від 23 листопада 2017 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, пред'явлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що оспорюваний договір містить ряд несправедливих умов, які суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» та є свідченням здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Так, зокрема стосовно сплати комісії за організацію (перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення цього договору) та авансу ціни предмету лізингу, які виходять за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг», можливості зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем (п. 9.4 договору).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 215 цього кодексу.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій ст. 18 ЗУ «Про захист прав сповивачів», так умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

У спірному договорі фінансового лізингу ( п. 12.1 ) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Зокрема, відповідно до п. 12.4 договору максимальний термін повернення грошових коштів згідно п.п.12.1.ст. 12 становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена.

Разом з тим пунктами 12.7, 12.8, 12.9, 12.13, 12.14 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно; процентів за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу по день фактичної оплати цього платежу включно; за використання предмету лізингу не за призначенням, порушенням п. 3.3.6 лізингоодержувач зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 3% від загальної вартості предмету лізингу; за створення перешкод в інспектування предмета лізингу, передбачено штраф в розмірі 5% від вартості предмету лізингу; за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу встановлено штраф в розмірі 10% від вартості предмету лізингу; а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу штраф у розмірі 10% від вартості предмету лізингу, при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти.

Суд вважає, що встановлена пунктом 10.12 договору умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань.

В спірному договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що з аналізу змісту спірного договору фінансового лізингу від 23 листопада 2017 року, укладеного між сторонами, вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (статті 10, 12 Договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Суд вважає, що умови відповідальності сторін за договором, є несправедливим для позивача, як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобов`язання щодо предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не нестиме, а лізингоодержувач, при розірванні договору фінансового лізингу внаслідок невиконання лізингодавцем своїх зобов`язань, не має права на отримання всієї суми, яку сплатив на користь лізингодавця, і наслідком цього є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що суперечить принципу добросовісності договору. Зазначене є підставою для визнання договору недійсним.

Суд критично ставиться до думки відповідача в особі ТОВ «Сігма Автолізинг», яка викладена у відзиві на позов, стосовно того, що правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15, на яку посилається позивач в своїх обґрунтуваннях позовних вимог не відповідає чинному законодавству, оскільки укладений між сторонами договір є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу.

Так, частиною другою ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, про що і зазначено в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15, яка в силу ст. 263 ЦПК Україну при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах Верховного Суду.

Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було нотаріально посвідчено, матеріали справи не містять.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку що позовні вимоги обґрунтовані, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, у зв'язку з визнанням недійсним спірного договору фінансового лізингу від 23 листопада 2017 року, з ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти сплачені позивачем на виконання спірного договору за квитанцією № 47 від 23 листопада2017 року в сумі 20000 грн.

Судовий збір у сумі 640 грн. підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10,76, 141, 263-265 ЦПК, ст. 215, 216, 799, 806 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 02078 , укладений 23 листопада 2017 року між ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізінг» .

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізінг» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) грошові кошти в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізінг» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Повний текст рішення складений 12 березня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н. М. Дубровська