П о с т а н о в а

Іменем України

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 414/24/16-ц

провадження № 61-1725 зпв 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання»,

представник позивача - Лященко ОлександрАнатолійович,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 про перегляд рішення Кремінського районного суду Луганської області від 18 квітня 2016 року у складі судді Харченка Г. А., ухвали апеляційного суду Луганської області від 7 липня 2016 року у складі колегії суддів: Заіки В. В., Лозко Ю. П., Украінцевої Л. Д., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Іваненко Ю. Г., Леванчука А. О., Маляренка А. В., Мостової Г. І., Ступак О. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У січні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» (далі - ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення вартості безобліково спожитої електричної енергії.

Позовна заява мотивована тим, що 1 квітня 2002 року між товариством та ОСОБА_4 склалися договірні відносини, за умовами яких позивач постачав до будинку по АДРЕСА_1, належний відповідачу на праві власності, електричну енергію, а останній її отримував та споживав.

9 січня 2013 року представниками товариства було виявлено порушення відповідачем пункту 48 Правил користування електроенергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28, а саме відповідачем було здійснено самовільне підключення до електромережі поза приладом обліку, тобто безобліково споживалася електрична енергія, що підтверджується актом про порушення від 9 січня 2013 року. Такими діями відповідача товариству було завдано збитки у сумі 19 374 грн 27 коп., розмір яких підтверджено розрахунком обсягу та вартості необлікованої електричної енергії за актом про порушення Правил користування електроенергією.

З урахуванням викладеного ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» просило суд стягнути з ОСОБА_4 суму збитків 19 374 грн 27 коп.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 18 квітня 2016 року позов ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» збитки у розмірі 19 374 грн 27 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 7 липня 2016 року апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року касаційна скарга ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 відхилена, рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції залишені без змін.

У заяві, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду України, ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 просять переглянути рішення Кремінського районного суду Луганської області від 18 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Луганської області від 7 липня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року з підстав передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновки щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 посилались на ухвалу Верховного Суду України від 9 листопада 2011 року № 6-61281 св 10, постановлену як судом касаційної інстанції, постанови Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року № 6-24 цс 14, від 11 листопада 2015 року № 6-309 цс 15.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 360-5 ЦПК України 2004 року суд відмовляє у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Судом установлено, що 1 квітня 2002 року між ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» та ОСОБА_4 склалися договірні відносини, за умовами яких товариство постачало до будинку по АДРЕСА_1, належний на праві власності ОСОБА_4, електричну енергію, а останній її отримував та споживав.

9 січня 2013 року актом про порушення, складеного представниками ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання», встановлено порушення ОСОБА_4 пункту 48 Правил користування електроенергією, а саме ним було здійснено самовільне підключення до електромережі поза приладом обліку, тобто безобліково споживалася електрична енергія, чим завдано збитки ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання».

Задовольняючи позов ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання», суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції й касаційної інстанції, виходив із того, що відповідачем порушено пункт 48 Правил користування електроенергією, а саме здійснено самовільне підключення до електромережі поза приладом обліку, тобто безобліково споживалася електрична енергія, такі обставини підтверджуються актом про порушення від 9 січня 2013 року, протоколом від 27 лютого 2013 року та схемою підключення, чим завдано товариству збитки.

Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності безпідставне, оскільки 9 січня 2013 року ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» дізналося про порушення його прав, а позовна заява товариством здана до поштового відділення 31 грудня 2015 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності встановленого законодавством, хоча і зареєстрована у суді 11 січня 2016 року, оскільки 9 та 10 січня 2016 року (субота і неділя) були вихідними днями.

Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях Верховного Суду України зроблено такі висновки:

- в ухвалі від 9 листопада 2011 року № 6-61281 св 10 та постанові від 11 листопада 2015 року № 6-309 цс 15 Верховний Суд України зазначив, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли особа довідалася про порушення свого права, тобто з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), а не з дня ухвалення судом постанови про визнання особи винною у скоєнні ДТП, тобто строк позовної давності пропущено.

- у постанові від 16 квітня 2014 року № 6-24 цс 14 Верховний Суд України, скасовуючи судове рішення суду касаційної інстанції й направляючи справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, зазначив, що строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Відповідно до частини першої статті 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. Отже трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, а саме про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за цим договором, обчислюється з 4 липня 2009 року і закінчується 3 липня 2012 року. Тобто строк позовної давності пропущено.

Таким чином, наведені судові рішення не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у справі, яка переглядається достовірно встановлено, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позовна заява надійшла до поштового відділення 31 грудня 2015 року (а. с. 43, 44), а згідно з частиною другою статті 255 ЦК України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Тобто строк позовної давності у три роки для пред'явлення позову позивачем не пропущено.

Ці обставини встановлені судом при розгляді справи і переоцінювати факти та обставини у Верховного Суду відсутні повноваження.

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваними судовими рішеннями судів не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначені обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 про перегляд рішення Кремінського районного суду Луганської області від 18 квітня 2016 року, ухвали апеляційного суду Луганської області від 7 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк