РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1477/16-ц

04 травня 2018 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Олійника П. В.

з участю секретаря Озарчук Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача і з врахуванням уточнених позовних вимог просила визнати незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями , який розташований по АДРЕСА_1, зведений за час шлюбу, об'єктом права спільної сумісної власності із визначенням за нею права власності на ? частку у вказаному об'єкті незавершеного будівництва, та право власності на на ? частину земельної ділянки площею 0,080 га із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, поділити незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями (спорудами) виділивши в натурі позивачу приміщення на будівлі (споруди) відповідно до варіанту поділу № 1 висновку експерта № 170316/1_ФМ від 31.05.2017 р., які становлять 51/100 будинку та будівель та стягнути в її користь понесені судові витрати.

В обґрунтування позову покликається на те, що за час перебування в шлюбі сторонами було самочинно збудовано незавершений будівництвом та не зданий в експлуатацію будинок. Будинок був зведений на земельній ділянці, яка була подарована відповідачу на кошти подружжя. Будівництво розпочалося в 2011 році та фактично було завершено в 2015 році і відповідач із сином перебралися туди жити. Під час перебування позивача на заробітках в Італії відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу і заочним рішенням суду шлюб був розірваний. Про розірвання шлюбу позивачу стало відомо лише в 2016 році. Відповідач добровільно відмовляється розподілити будинок, або компенсувати позивачу вартість її частки. Обґрунтовуючи свої вимоги нормами СК України, згідно яких частки подружжя при поділі є рівними, та правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 15 травня 2013 року, згідно якої об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю та з аналогічних підстав. Просять позов задовольнити.

Відповідач та його представник позов не визнали та пояснили, що будинок зводився на кошти відповідача і заперечили участь позивача у будівництві будинку особистою участю та шляхом надання коштів. Просять в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін і покази свідків, з'ясувавши обставини та дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що сторони з 25.10.1990 р. по 10.08.2015 р. перебували в шлюбі.

З пояснень сторін та показів свідків встановлено, що вони спочатку проживали в с. Зоря Рівненського району, де відповідачу була надана земельна ділянка. На цій земельній ділянці сторони побудували літню кухню. В 1998 році сторони продали земельну ділянку з літньою кухнею і переїхали в м. Костопіль, де відповідачу подарували будинок з умовою повернення за нього родичам частину його вартості. Спочатку сторони жили в подарованому будинку, а потім вирішили на його місці побудувати новий будинок, а тому перейшли жити в будинок матері відповідача. З цією метою раніше було придбано частину будівельних матеріалів, які були розміщені на земельній ділянці, про що вказували свідки.

В 2011 році старий будинок був знесений і на його місці розпочато будівництво нового будинку. Протягом 2011 року було збудовано зруб, його накрили та вставили вікна. В послідуючі роки продовжувалося будівництво будинку і в 2015 році відповідач з сином вже жили в ньому. Станом на час розгляду справи готовність будинку становить 98 відсотків і будинок збудований з дотриманням будівельних правил і норм.

В судовому засіданні також встановлено, що позивач наприкінці 2011 року поїхала на заробітки в Італію, де і перебуває до цього часу. З пояснень сторін і показів свідків встановлено, що під час перебування на заробітках позивач передавала кошти на будівництво будинку. Зокрема, відповідач визнав, що позивач двічі давала кошти: 1000 євро на плитку і 1400 євро на оформлення документів. Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 показали, що позивач також давала кошти, щоб зробити сходи на другий поверх будинку.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо самостійного заробітку (доходу).

За правилами ст. 70,71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи із змісту цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності і під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток.

Спірний будинок був збудований під час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів того, що це майно набуте за кошти, які належали одному із подружжя матеріали справи не містять. Факт набуття майна за спільні кошти подружжя не спростовується належними та допустимими доказами.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 7 вересня 2013 року (справа 6-47цс16), згідно якої об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Разом з тим в судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок був зведений без будь-якого дозволу та належно затвердженого проекту. Покликання позивача та її представника на те, що будівництво спірного будинку велося за наявності дозволу, оскільки рішенням виконавчого комітету Костопільської міської ради народних депутатів № 381 від 20.10.1982 р. попередньому власнику будинку ОСОБА_8 було надано дозвіл побудувати новий житловий будинок в АДРЕСА_1 на старій земельній ділянці, не заслуговує на увагу виходячи з наступного. В судовому засіданні із досліджених доказів встановлено, що збудований згідно вищевказаного дозволу будинок в 1986 році було прийнято в експлуатацію та рішенням виконкому Костопільської міської ради від 19.11.1987 р. № 289 було оформлено право власності на нього за ОСОБА_8 (а.с. 36-38). В зв'язку з цим наданий попередньому власнику дозвіл на будівництво був реалізований, а будівництво спірного будинку здійснювалося без дозволу.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Як роз'яснено в п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція). Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 р. у справі № 6-286цс15.

З урахуванням викладених обставин справи та положень закону спірний незавершений будівництвом будинок є самочинним, а тому є виключеним із цивільного обороту і не підлягає поділу, у зв'язку із чим суд відмовляє в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись 12, 89, 259, 260 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяП. В. Олійник