печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Захарченка В.П. , позивача ОСОБА_1, представників відповідачів Хорольського С.В., Гаврилюк О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні (в порядку спрощеного позовного провадження) в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури м.Києва про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вимогами до Генеральної прокуратури України та прокуратури м. Києва про стягнення на її користь коштів в еквіваленті національної валюти, що дорівнює 2 000, 00 євро, за невнесення до ЄРДР повідомлення про скоєння злочину, який полягає у злісному невиконанні рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 листопада 2011 року (справа №02/4-1035/11). Так, позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 листопада 2011 року Дарницьким районним судом м. Києва скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною відмову Дарницького районного управління ГУ МВС України у м. Києві порушити кримінальну справу стосовно ОСОБА_4, який заволодів коштами у сумі одна тисяча триста гривень шляхом обману, не маючи наміру виконувати замовлення по встановленню віконних склопакетів задоволено, постанову дільничого інспектора міліції Дарницького РУ ГУ МВС України у м. Києві Зубченка С.В. про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 липня 2011 року скасовано, а матеріали, на підставі яких прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи повернуто для додаткової перевірки.

До сьогодні, незважаючи про нагадування позивачем про існування такого рішення, керівництво Управління поліції Дарницького району м. Києва не забезпечило проведення перевірки та притягнення винного до відповідальності.

Ні ГПУ, ні прокуратура м. Києва заяву позивача про злісне невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року (справа № 02/4-1035 /11) Управлінням поліції до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесли. Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України та ч. 1 ст. 11 Закону від 7 лютого 2002 р. № 3018-ІІІ «Про судоустрій України» (Закон № 3018-ІІІ) судове рішення ухвалюється іменем України, завдяки чому воно сприймається як воля держави. Обов'язковість судових рішень гарантована, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Право на судовий захист було б примарним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Якщо органи влади відмовляються виконувати чи загримують виконання судових рішень, гарантії, зазначені у статті 6 Конвенції, якими користується особа на час судової стадії розгляду своїх вимог, втрачають зміст.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року відкрито повадження у даній справі та призначено її судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції.

Згідно п.9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу;

Вивченням матеріалів та думки сторін встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності.

Під час судового розляду позивач ОСОБА_1 підтримала вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник Генеральної прокуратури України Хорольський С.В. вимоги не визнав, подав відзив та просив врахувати наступне. Згідно із відомостями автоматизованої системи електронного документообігу органів прокуратури лист відповідача від 21.08.2017 №17/1-23694-12 стосується надходження до Генеральної прокуратури України заяви ОСОБА_1 від 11.08.2017 щодо можливого вчинення кримінального правопорушення окремими службовими особами Дарницького УП ГУ НП у м. Києві та з інших питань.

Згідно з вимогами ст. 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

За положеннями п. 3.6 Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 № 125 (далі - Інструкція), заяви, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення, що надійшли на розгляд Генеральної прокуратури України, направляються для організації досудового розслідування з дотриманням територіального принципу до прокуратури відповідного рівня.

Оскільки ОСОБА_1 порушено питання про можливе кримінальне правопорушення, вчинене на території м. Києва, керуючись положеннями ст. 218 КПК України, п. 3.6 Інструкції, принципом територіальності, Генеральною прокуратурою України її заяву 21.08.2017 скеровано до прокуратури м. Києва для організації розгляду відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, про що повідомлено ОСОБА_1 (лист від 21.08.2017 № 17/1-23694-12). Отже, заяву ОСОБА_1 від 11.08.2017 Генеральною прокуратурою України розглянуто обґрунтовано, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами.

За результатами розгляду цієї заяви прокуратурою міста Києва у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовлено. Таке рішення обґрунтовано відсутністю у заяві обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а її зміст зведено до незгоди з діями окремих працівників правоохоронних органів.

Про прийняте рішення належним чином повідомлено ОСОБА_1 та роз'яснено судовий порядок оскарження бездіяльності прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про злочин до ЄРДР, передбачений ст. ст. 303-307 КПК України (лист від 06.09.2017 №17/2/3-173-16, копію якого позивач також додала до позову).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У позовній заяві ОСОБА_1 не наводить конкретних обставин на підтвердження допущеної, на її думку, бездіяльності посадовими особами Генеральної прокуратури України. Також вона не зазначає про стягнення на її користь матеріальної або моральної шкоди, а просить суд стягнути кошти за невнесення відомостей до ЄРДР, посилаючись при цьому на положення ст. ст. 22, 23, 1167, 1173, 1176 ЦК України.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 30.11.2016 у справі № 569/8277/15-ц наголошено, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів. Факт неправомірності дій працівників органів досудового слідства на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди.

За правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 08.02.2018 № 454/1213/16-ц, належним і допустимим доказом незаконності дій, бездіяльності органу прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення є виключно ухвала слідчого судді, якою задоволено скаргу заявника.

Згідно з положеннями ст. ст. 303, 304, 306 КПК України дії чи бездіяльності слідчого або прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, можуть бути оскаржені до слідчого судді.

Водночас, ОСОБА_1 рішення, дії або бездіяльність Генеральної прокуратури України з приводу розгляду заяви від 11.08.2017 в судовому порядку не оскаржувала.

Таким чином, жодним судовим рішенням не встановлено незаконної бездіяльності чи неправомірності дій посадових осіб Генеральної прокуратури України з приводу розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.08.2017.

Саме на позивача покладено обов'язок довести, якими діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, надати докази на підтвердження вимог.

Проте ОСОБА_1 у відповідності до положень ст. ст. 77, 81 ЦПК України доказів на підтвердження факту протиправності бездіяльності Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, що призвело б до порушення її прав, та факту завдання у зв'язку із цим моральної шкоди не надала.

Тому відсутні фактичні обставини і правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Крім того, Генеральна прокуратура України та прокуратура м. Києва є неналежними відповідачами у справі.

Згідно з положеннями ст. 51 ЦПК України відповідачем є особа, яка повинна відповідати за позовом.

За ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Аналогічна норма міститься у ст. 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода завдана посадовою або службовою особою органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Ураховуючи викладене, представник Генеральної прокуратури України просив в позові ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України відмовити повністю.

Представник Прокуратури м. Києві Гаврилюк О. вимоги не визнала, вважала їх необгрунтованими, безпідставним та такими, що не підлягає задоволенню, подавши відзив, вказуючи наступне. Прокуратурою м. Києва здійснювався розгляд звернення ОСОБА_1 від 11.08.2017 щодо можливих неправомірних дій окремих співробітників Дарницького УП ГУНП в м. Києві.

За результатами розгляду вказаного звернення прокуратурою м. Києва листом від 06.09.2017 № 17/2/3-173-16 надано ОСОБА_1 відповідь роз'яснювального характеру (копія додається). Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились.

Крім того, в матеріалах наглядового провадження прокуратури м. Києва за заявами ОСОБА_1 відсутні будь-які відомості щодо оскарження останньою дій (бездіяльності) працівників прокуратури м. Києва щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її зверненням від 11.08.2017.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, позивачка у порушення вимог ст. 81 ЦПК України належними і допустимими доказами не довела, що мають місце незаконна дія або бездіяльність органу прокуратури, наявність шкоди, а також причинний зв'язок між незаконною дією чи бездіяльністю відповідача і шкодою. Не надала розрахунок моральноїї шкоди, не зазначила в чому саме полягає моральна шкода, а також не надала жодного доказу на підтвердження факту завдання їй шкоди у заявленій сумі.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що дії (або бездіяльність) прокуратури м. Києва не визнано в установленому законом порядку незаконними, відсутність причинного зв'язку між діями співробітників прокуратури м. Києва та настанням тієї шкоди, про яку вказує у своїй позовній заяві позивачка керуючись ст.ст. 43, 76, 81, 179 ЦПК України представник просив суд у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити повністю.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, вивчивши надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 11.08.2017 звернулась із заявою до Генеральної прокуратури України, яка була спрямована до прокуратури м. Києва, та в подальшому розглянута шляхом надання відповіді 06.09.2017.

Вирішуючи даний спір слід виходити з наступного.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

Положення ст. 1176 ЦК України, на яку посилався у позові позивач як на підставу відшкодування моральної шкоди стосується незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Разом з тим право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів. Факт неправомірності дій працівників органів досудового слідства на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду даної справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що бездіяльність органу досудового розслідування була визнана протиправною, та внаслідок цього позивачу було завдано моральної шкоди. Крім цього, позивачем окрім загального посилання не невиконання відповідачами положень ст. 214 КПК України, не зазначено в чому полягає завдана їй шкода.

При цьому слід визнати те, що суд при розгляді даної справи не вправі вирішувати питання законності дій органу досудового розслідування під час розгляду заяви позивача від 11.08.2017, оскільки вирішення скарг на дії, бездіяльність та рішення органу досудового розслідування віднесено до повноважень слідчого судді відповідно до кримінального процесуального законодавства.

В той же час слід визнати правомірним посилання відповідачів на відсутність підстав для покладення безпосередньо на органи прокуратури відповідальності, оскільки відповідно до Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.ст. 2,10,76-81,263-265, 273,274,279 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури м.Києва про стягнення коштів, -залишити без задоволення. Судові витрати віднести за рахунок держави. Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд ( а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 03.05.2018.

Суддя Л.І.Цокол