Дата документу Справа №
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №320/5213/17

Провадження №22-ц/778/1078/18

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Евальд Д.Д.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1,

представник заявника

заінтересована особа 1 Міністерство соціальної політики України,

заінтересована особа 2 Російська Федерація в особі Посольства Російської

Федерації в Україні,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2017 року в складі судді Ковальової Ю.В. в справі за заявою ОСОБА_1, за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою, в якій просив встановити юридичний факт, що його вимушене переселення в жовтні 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

В обґрунтування заяви вказує, що він понад 15 років мешкав в місті Петровське Луганської області. До кінця 2014 року він був зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, Комунарське шосе, будинок 65. Проте, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася в кінці лютого на початку березня 2014 року, в жовтні 2014 року він був вимушений виїхати з тимчасово окупованої території. Факт переміщення з 09 жовтня 2014 року з району, в якому проводиться антитерористична операція (Луганська область, м. Петровське, Комунарське шосе, будинок 65) до АДРЕСА_1, підтверджується довідкою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення № 28510 від 22.12.2014 року. В подальшому він був переміщений до АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення № НОМЕР_1 від 19.08.2016 року. З 13.10.2014 року він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджується довідкою ГУ МВС України у Луганський області від 11.06.2015 року № ВДВ/5455/А, та був визнаний учасником бойових дій, що підтверджується рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ від 21.08.2015 року № 16/І/ХІІІ/199.

В результаті вищевказаних дій з боку Росії він був позбавлений можливості повноцінно спілкуватися з родиною, бачити дружину та дітей. Крім того, він не може володіти своїм майном, що залишилось в м. Петровське, йому навіть невідомо чи існує взагалі його власність.

Зазначає, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не засвідчує той факт, що переміщення відбулось внаслідок військової агресії Російської Федерації. Встановлення факту його вимушеного переселення з окупованої частини території Луганської області України необхідно для подальшої справедливої компенсації з держави агресора.

Рішенням Мелітопольськогоміськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2017 року у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву, встановити факт, що має юридичне значення, що його вимушене переселення з окупованої частини території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

На обґрунтування скарги зазначив, що суд належним чином не зясував зміст поставлених заявником вимог та не врахував, що факт, який просить встановити заявник має індивідуальний характер, даний факт є юридичним, оскільки породжує правові наслідки для заявника і чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, крім судового. Крім того вказує, що він має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, однак виникнення у заявника прав та обов'язків згідно зазначеної Конвенції та відповідно її застосування, передбачає підтвердження факту, встановити який просив заявник, оскільки довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановленої форми, що була видана заявнику, не містить відомостей про конкретні причини внутрішнього переміщення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що заявник ОСОБА_1 05 грудня 2006 року був зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, Комунарське шосе, 65, що підтверджується копією його паспорту (а.с.5).

У зв'язку з обставинами, які склались на сході України, заявник в жовтні 2014 року покинув житло в місті Петровське та був переміщений до АДРЕСА_3, а в подальшому - до АДРЕСА_4.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509, якою затверджений Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявнику ОСОБА_1 22 грудня 2014 року структурним підрозділом з питань соціального захисту населення була видана довідка № 28510 про взяття його на облік, як внутрішньо переміщену особу із зазначенням фактичного місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3(а.с.10).

В подальшому, 19 серпня 2016 року структурним підрозділом з питань соціального захисту населення була видана довідка № НОМЕР_1 про взяття його на облік, як внутрішньо переміщену особу із зазначенням фактичного місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (Кірова)АДРЕСА_5(а.с.7).

Відмовляючи в задоволені заяви суд першої інстанції виходив з того, що в судовому порядку встановлюються тільки ті факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника. Наявність довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є підтвердженням факту переміщення заявника внаслідок збройної агресії Росії проти України та згідно до вимог Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" дана обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування. Обовязок держави захищати права громадян є абсолютним як правом, так і обовязком та не може залежити від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є правильним та відповідає обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та ст. 256 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Тобто, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Виходячи із специфіки розгляду справ окремого провадження, заява підлягала б задоволенню лише за умови, якщо для досягнення поставленої заявником мети факт, який він просив встановити, мав би правоутворююче значення, адже судовий захист прав та законних інтересів особи здійснюється шляхом постановлення судом рішення, яке має загальнообов'язкову силу.

Згідно зі статтею 18 ЦПК України судові рішення, у тому числі й про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Заявник просив встановити юридичний факт з метою виникнення у нього права на справедливу компенсацію з держави агресора.

Право на судовий захист є конституційним правом громадянина (стаття 8, 55, 124 Конституції України), яке є абсолютним. Тому будь-яка особа має право на судове звернення з позовом про відшкодування завданої їй шкоди без попереднього вирішення питання про встановлення факту, що має юридичне значення.

Тобто, заявник має право звернутися до суду з метою безпосередньої реалізації та доведення свого права на справедливу компенсацію з Російської Федерації без попереднього встановлення факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії та окупації з боку Російської Федерації

В апеляційній скарзі заявник не навів ніяких нових обставин та не надав нових доказів, які давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Між тим, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявник мав на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов'язків за цією Конвенцією, що юридичний факт, який він просив встановити має індивідуальний характер та стосується виключно його.

Конвенція про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року поширює свою дію на певну особу не у зв'язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявник, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст. 4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Згідно ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

ОСОБА_1 за наданою ним копією паспорту є громадянином України (а.с.4), відповідно до довідки від 19 серпня 2016 року № НОМЕР_1 взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, із зазначенням фактичного місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (Кірова)АДРЕСА_5 (а.с.7).

Твердження апелянта, про те, що юридичний факт, який він просив встановити має індивідуальний характер та стосується виключно його, висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені за приписами норм ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Суд першої інстанції вірно встановив, що аналіз вищевказаних положень законодавства свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Тому, у випадку встановлення наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону, відповідний державний орган видає довідку, яка посвідчує статус внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (частина 1 ст. 5 вищевказаного Закону).

Фактично заявник просить встановити причинно-наслідковий зв'язок між його вимушеним переселенням з м. Петровське Луганської області та збройною агресією Російської Федерації проти України.

Оскільки вищевказаним Законом передбачений несудовий порядок встановлення певних фактів та підстав внутрішнього переміщення осіб на території України, а розділ ІV ЦПК України (в редакції Закону чинній на час розгляду справи) не передбачає повноважень суду в порядку окремого провадження встановлювати причини їх виникнення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої заяви.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи видана відповідно до положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", у ст. 2 якого зазначено, що цей Закону визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина.

Отже, доводи апелянта, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчує лише факт переселення із м. Петровське безпідставні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.03.2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_4