Справа № 465/5930/18 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2440/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

про відкриття апеляційного провадження

21 листопада 2018 року м.Львів

Львівський апеляційний суд в складі судді Левика Я.А., перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2018 року у справі за заявою представника Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" Осадець М.О. про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, -

в с т а н о в и в :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2018 року заяву представника Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" Осадець М.О. - задоволено. Вирішено госпіталізувати в примусовому порядку до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1. Рішення суду допущено до негайного виконання.

16 жовтня 2018 року на адресу Львівського апеляційного суду ОСОБА_2 подано заяву із змісту якої вбачається, що він не згідний з рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2018 року та просить розглядати цю заяву в апеляційному суді в судовому процесі, що по суті слід вважати апеляційною скаргою.

В подальшому ОСОБА_2 подано заяви про відкликання апеляційної скарги, із змісту яких не вбачається повного усвідомлення ОСОБА_2 процесуальних дій, які він вчиняє, а також виникають сумніви у дійсному волевиявленні ОСОБА_2, зокрема, і стосовно відмови від оскарження згаданого рішення.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу) від 01.06.2016 року у справі №2-рп/2016 вказано:

«Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід'ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України вважає, що держава, виконуючи свій головний обов'язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини. При цьому посилена увага має бути зосереджена на особливо вразливих категоріях осіб, до яких належать, зокрема, особи з психічними розладами.»

Також, із практики ЄСПЛ вбачається таке:

«37. Стосовно утримання осіб, які мають психічні розлади (п. 1 "е" ст. 5 Конвенції ( 995_004 ) Суд зазначає, що "їх може бути позбавлено волі або з метою проведення медичного лікування, або у зв'язку з потребами, що вимагає суспільство, або у зв'язку з медичними та суспільними підставами разом... [А] основна причина, чому Конвенція дозволяє позбавити волі осіб, зазначених у п. 1 "е" ст. 5 Конвенції, полягає не тільки в тому, що вони можуть представляти небезпеку для суспільства, а ще й у тому, що їх власні інтереси можуть потребувати їх утримання (див. Litwa v. Poland, заява N 26629/95, параграф 60, ECHR 2000-III). Фактор небезпеки стосовно цієї справи полягає у тому, що заявник, будучи у стані психічного розладу, вчинив тяжкі злочини проти фізичної недоторканності інших осіб.

38. Суд нагадує, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції ( 995_004 ), яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву "жодне свавільне утримання ніколи не може вважатись законним" (див. Winterwerp v. the Netherlands ( 980_155 ), рішення від 24 жовтня 1979 року, Series A N 33, сс. 16 та 18, параграфів 37 та 39).

39. Суд зауважує, що відповідно до своєї практики особа, яку піддано обов'язковому медичному лікуванню, повинна мати доступ до суду та можливість бути вислуханою або особисто, або через будь-яку форму представництва (див. De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium, рішення від 18 червня 1971 року, Series A no. 12, параграфів 73 - 76, та рішення Winterwerp, цитоване вище, параграфів 60 та 61). Не вимагається, щоб перегляд за п. 4 ст. 5 Конвенції ( 995_004 ) був автоматичним, однак краще, щоб особа мала можливість самостійно порушити провадження щодо перегляду (див., серед інших, De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium, цитовані вище; Keus v. the Netherlands, рішення від 25 жовтня 1990 року, Series A no. 185-C).

40. Хоча не завжди необхідно, щоб процедура за п. 4 ст. 5 Конвенції ( 995_004 ) мала ті ж гарантії, що вимагаються за п. 1 ст. 6 Конвенції для кримінального чи цивільного процесу (див. Megyeri v. Germany, рішення від 12 травня 1992 року, Series A no. 237-A, p. 11, параграф 22), вона повинна мати судовий характер та надавати гарантії, що відповідають суті позбавлення волі. Зокрема, у провадженні щодо оскарження ордера на арешт має бути забезпечено "рівність можливостей" між сторонами, прокурором та особою, яка утримується» (п.п. 37-40 Рішення ЄСПЛ «Горшков проти України» від 8.11.2005 року (заява №67531/01).

Також, відповідно до п. 107 Рішення ЄСПЛ «Акопян проти України» від 5.06.2014 року (заява № 12317/06) - «Згідно із практикою Суду медичне втручання, здійснене проти волі заявника, становить втручання у його право на приватне життя, зокрема у право на фізичну недоторканість (див. рішення у вищезазначеній справі «Гласс проти Сполученого Королівства»(Glass v. the United Kingdom), п. 70, та «X. проти Фінляндії» (X v. Finland), заява № 34806/04, п. 212, ЄСПЛ 2012 (витяги)). На відміну від вищенаведених висновків за статтею 3 Конвенції, Суд вважає, що фактів стосовно примусової госпіталізації та лікування заявниці у період, що розглядається, достатньо для висновку, що ці заходи становили втручання у її фізичну недоторканність, а відтак - у її приватне життя».

«Cуд повторює, що ні текст, ні значення статті 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись, явно або опосередковано, від гарантій справедливого суду (see Kwiatkowska v. Italy (dec.), no. 52868/99, 30 November 2000). Однак для цілей ефективності Конвенції відмова від права брати участь в провадженні має бути встановлена в безумовний спосіб та супроводжуватись відповідними захисними гарантіями рівнозначними його важливості (see Poitrimol v. France, judgment of 23 November 1993, Series A no. 277-A, pp. 13-14, § 31). Більше того, вона не може суперечити публічному інтересу (see Hakansson and Sturesson v. Sweden, judgment of 21 February 1990, Series A no. 171-A, p. 20, § 66).», - п. 3 Ухвали ЄСПЛ про прийнятність у справі за заявою ОСОБА_4 від 25.11.2008 року №31338/04.

Враховуючи характер прав, про які йдеться у даній справі (право на свободу та фізичну і психологічну недоторканість); враховуючи наявність психічного захворювання у особи, якої стосується справа, про яке йдеться у справі; те що ОСОБА_2 не було забезпечено право на правову допомогу у суді першої інстанції; те що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 фактично висловлював незгоду з заявою особи (його матері), яка фактично ініціювала звернення до суду про примусову госпіталізацію його у КЗ ЛОР ЛОКПЛ, - суд вважає за необхідне апеляційне провадження у справі відкрити та питання про дійсне волевиявлення ОСОБА_2 щодо оскарження рішення суду з'ясувати під час судового розгляду, забезпечивши ОСОБА_2 право на отримання правової допомоги.

Справа, відповідно до вимог ст.ст. 274, 368, 369 ЦПК України розглядається з повідомленням учасників справи.

Апеляційна скарга подана в межах строку на апеляційне оскарження.

Враховуючи характер спору, слід відстрочити ОСОБА_2 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Перешкод для відкриття апеляційного провадження не встановлено та слід відкрити апеляційне провадження із вчиненням відповідних процесуальних дій та інформувати про ці дії та їх наслідки учасників справи із роз'ясненням їх прав та обов'язків на цій стадії провадження.

Керуючись ст.ст. 12, 354, 356, 359, 360, 361, 368, 369, 341 ЦПК України, ст.ст. 1 - 6-1, 9, 10, 13-19 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», -

у х в а л и в :

відстрочити ОСОБА_2 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Відкрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2018 року.

Забезпечити ОСОБА_2 право на безоплатну вторинну правову допомогу, шляхом призначення йому представника через відповідний суб'єкт надання безоплатної правової допомоги відповідно до Закону України «Про безоплатну правову допомогу» (ст.ст. 1 - 6-1, 9, 10, 13-19 (Другий львівський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги).

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами надіслати учасниками справи та Другому львівському місцевому центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Учасники справи мають право протягом п'яти днів подати відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі, що повинен містити відомості визначені ч.2 ст. 360 ЦПК України.

До відзиву слід додати докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Викликати в судове засідання особу, стосовно якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги (ОСОБА_2.), прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, що подав заяву та заінтересовану особу залучену судом першої інстанції Валєрік І.А.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Я.А. Левик