Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/2150/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

20 листопада 2018 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

секретар судового засідання Кондра Ю.Ю.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу № 552/2150/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину квартири, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 18 квітня 2018 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В своїй позовній заяві посилалася на те, що є власником квартири АДРЕСА_1, де проживає спільно з дітьми.

Вказувала, що до лютого 2017 року в зазначеній квартирі також проживав колишній чоловік ОСОБА_2, але з лютого 2017 року фактично подружні стосунки припинені, відповідач почав проживати окремо.

Просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою в АДРЕСА_2.

Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2018 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_3 за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового розгляду на 16 травня 2018 року.

Відповідачем ОСОБА_2 21 травня 2018 року подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3

В поданій до суду зустрічній позовній заяві відповідач ОСОБА_2 вказував, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя, тому підлягає поділу.

В своїй заяві просив суд поділити 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Просив також визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину зазначеної квартири.

Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11 червня 2018 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 та обєднано його в одне провадження з позовною заявою ОСОБА_3 Також суд ухвалив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 липня 2018 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву ОСОБА_3, посилаючись на викладені в ній обставини. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив суд відмовити за безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав вимоги своєї зустрічної позовної заяви та пояснив, що дійсно з лютого 2017 року не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 та не має намірів там в подальшому проживати. Але вважає, що 1/2 частка в праві власності на зазначену квартиру є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу. Також посилався на ту обставину, що позивачем самостійно було замінено замки до вхідних дверей до квартири, тим самим йому чиняться перешкоди для користування жилим приміщенням.

Суд, заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 14 листопада 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2017 року в справі № 552/850/17, яке набрало законної сили.

Також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня 2004 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 прийняли у власність в рівних частках квартиру АДРЕСА_1.

Окрім того, відповідно до договору дарування від 23 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_2 безоплатно передав у власність, а позивач ОСОБА_3 прийняла у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 знаходиться на реєстраційному обліку, але з лютого 2017 року не проживає.

Факт не проживання відповідача в спірному житловому приміщення не оспорювався відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Норми ст. ст. 386, 391 ЦК України передбачають умови та порядок захисту права власності.

Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено дослідженими судом доказами, відповідач ОСОБА_2 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, наявність реєстрації відповідача в квартирі, власником якої є позивач, порушує її права на вільне володіння та користування власністю.

З цих підстав порушене право підлягає захисту.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд виходить з того, що порушення прав позивача не повязане з позбавленням власності, тому вважає за можливе визначити спосіб захисту порушеного права шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі.

Тому позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню повністю, необхідно визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4.

При вирішенні справи суд також виходить з того, що рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстрації за такою адресою.

Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 самостійно змінила замки до вхідних дверей спірної квартири АДРЕСА_1, отже, чинить йому перешкоди в користуванні жилим приміщенням, не заслуговує на увагу.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до норм ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як встановлено дослідженими в справі доказами, відповідач ОСОБА_2 в лютому 2017 року, ще перебуваючи в шлюбі з позивачем, самостійно залишив зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3.

Будь-які докази на обґрунтування тієї обставини, що позивачем чинилися та/чи чиняться перешкоди відповідачу в користуванні спірним жилим приміщенням, до суду надано не було.

Заява ОСОБА_2 до органів поліції з приводу протиправних дій позивача ОСОБА_3 датована травнем 2018 року (а.с. 44) та не містить відміток про отримання її відповідним органом поліції, а талон-повідомлення № 000109 не містить даних про особу заявника.

При вирішенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом, спірне майно (квартира) була придбана подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках по 1/2 частці кожного в праві власності, а не в спільну сумісну власність.

В подальшому відповідач ОСОБА_2 належну йому на праві власності частку за договором дарування від 23 жовтня 2015 року передав у власність позивачу ОСОБА_3

Укладаючи відповідний договір дарування, відповідач ОСОБА_2 засвідчив, що відчужуване майно належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки квартира була придбана разом з дружиною в рівних частках (п. 2.1. договору).

Встановивши даній обставини, суд приходить до висновку, що твердження відповідача про те, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, належна позивачу ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 03 серпня 2004 року, є спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованим, зазначене майно належить позивачу на праві особистої приватної власності та не підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Тому суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.

Також відповідно до норм ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Понесені відповідачем ОСОБА_2 судові витрати не підлягають йому відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 264, 265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_5.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в праві власності на квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи: позивач ОСОБА_3, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; відповідач ОСОБА_2, місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2018 року..

Головуючий /підпис/ ОСОБА_4

Суддя Н.Л.Яковенко

20.11.2018