Справа № 300/688/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 квітня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Гукливської сільської ради на рішення Воловецького районного суду ухваленого 21 листопада 2017 року головуючим суддею Вотьканич В.А. за позовом ОСОБА_2 до Гукливської сільської ради про визнання права на земельну ділянку за набувальною давністю, -

встановила:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Гукливської сільської ради, в якому просив визнати за ним право на отримання земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, у власність за набувальною давністю, на підставі ст. 119 ЗК України та зобов'язати Гукливську сільську раду вирішити питання про передачу йому зазначеної ділянки у власність за набувальною давністю, в порядку, передбаченому ст.ст. 118, 119 ЗК України.

В обґрунтування позову зазначав, що на підставі рішення Гукливської сільської ради від 03 березня 1998 року № 10 йому та мешканцю смт. Воловець ОСОБА_3 було передано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 0,35 га на території с. Гукливий.

16 березня 1998 року позивачу та ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку було видано державний акт про право постійного користування землею серії НОМЕР_1.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 вересня 1999 року ОСОБА_3 продав належну йому частину земельної ділянки, яка перебувала в спільному користуванні.

10 травня 2007 року Воловецьким державним виробничим підприємством технічної інвентаризації (далі - Воловецьке ДВПТІ) за позивачем було зареєстровано право власності на об'єкт незавершеного будівництва, що розташований на зазначеній земельній ділянці площею 0, 35 га.

На його неодноразові звернення до Гукливської сільської ради із заявами про передачу земельної ділянки, яка тривалий час знаходиться в його користуванні на законних підставах, йому було відмовлено в реалізації права на отримання її у власність.

Покликаючись на ст. 118, 119 ЗК України, позивач вважає, що у нього є законні підстави для отримання зазначеної ділянки, якою він безперервно користується з 1998 року у власність за набувальною давністю.

Рішенням Воловецького районного суд Закарпатської області від 21.11.2017 року даний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право на отримання земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, урочище «Вички», у власність за набувальною давністю. Зобов'язано Гукливську сільську раду Воловецького району Закарпатської області вирішити на черговій сесії сільської ради питання про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, яка знаходиться в його користуванні за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, с. Гукливий, урочище «Вички», у власність за набувальною давністю.

Не погоджуючись з даним рішенням, Гукливська сільська рада оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на неправильне застосування судом ст. 119 ЗК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 9 Перехідних положень ЦПК України (тут і надалі в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що з 1998 року земельна ділянка загальною площею 0,35 га, яка розташована в с. Гукливий, Воловецького району Закарпатської області в урочищі «Вички», знаходилась у спільному користуванні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Ця обставина підтверджена державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого Гукливською сільською радою 16 березня 1998 року на підставі рішення 10-ї сесії 22 скликання Гукливської сільської ради народних депутатів Воловецького району Закарпатської області від 03 березня 1998 року № 10 (а.с.14).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 вересня 1999 року ОСОБА_3 продав належну йому частину земельної ділянки, яка перебувала в спільному користуванні, позивачу (а.с.13). Дана угода на час розгляду справи не оспорювала ся, такий договір є чинним, а відтак правомірним в силу ст. 204 ЦК України.

Рішення Гукливської сільської ради від 13 липня 2016 року № б/н позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки площею 0,35 га в урочищі «Вички» для ведення особистого підсобного господарства в зв'язку з тим, що на даній земельній ділянці збудовано будівлю та пилораму (а.с.9).

Рішенням Гукливської сільської ради від 21 жовтня 2016 року № 209 позивачу повторно відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою с. Гукливий, урочище «Вички» на території Гукливської сільської ради (а.с.10).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 відкрито, добросовісно і безперервно користується спірною земельною ділянкою протягом більше 15 років.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ОСОБА_2 пред'явив даний позов виключно з підстав передбачених ст. 119 ЗК України. В процесі розгляду справи позивач не змінював підстави свого позову в порядку ст. 31 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017 року).

Відповідно ж до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Тобто, передача земельної ділянки у власність на підставі даної норми можлива лише у разі відсутності у особи документів, які б свідчили про наявність у неї прав на цю земельну ділянку.

Однак, ОСОБА_2 користується земельною ділянкою на підставі вищезазначеного державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 та договору купівлі-продажу від 21 вересня 1999 року.

При цьому, виходячи зі змісту Рішення КСУ від 22.09.2005 року N 5-рп/2005 вказані документи підтверджують наявність у ОСОБА_2 відповідних прав на земельну ділянку.

За таких обставини приписи ст. 119 ЗК України не можуть бути застосовані. В такому випадку позивач вправі набути право власності на земельну ділянку з підстав передбачених ст.ст. 118, 120, 128 ЗК України (в залежності від правового статусу земельної ділянки та розташованих на ній об'єктів нерухомості), однак з цих підстав ОСОБА_2 не пред'являв позов.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд констатує, що пред'явлений ОСОБА_2 позов задоволенню не підлягає.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн., понесений останнім за подачу апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 3, 82, 141, 374, 376, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу Гукливської сільської ради, задовольнити.

Рішення Воловецького районного суду від 21 листопада 2017 року скасувати та ухвалити в справі постанову суду, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до Гукливської сільської ради про визнання права на земельну ділянку за набувальною давністю, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Гукливської сільської ради судові витрати у розмірі 704 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 19 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: