№2/756/383/18
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2018 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Тітова М.Ю.

за участю секретаря Лісовенка О.О.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2014 з відповідача на його користь стягнуто грошові кошти у сумі 292850,00 грн. та судові витрати у розмірі 295778,50 грн. На підставі вказаного рішення 26.11.2014 Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист, який було пред'явлено на виконання до Оболонського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві. Постановою державного виконавця від 02.06.2015 відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого листа. Проте рішення суду відповідач не виконує, з моменту набрання рішенням законної сили відповідач не здійснив жодного платежу в рахунок погашення заборгованості. Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 10.07.2017, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних за період прострочення виконання зобов'язань з 22.05.2014 по 10.07.2017 у розмірі 27511,85 грн. та інфляційні втрати за період з червня 2014 року по травень 2017 року у сумі 279378,90 грн., а також судовий збір у розмірі 3068,90 грн.

Представники позивача у суді позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач та його представник проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач зазначив, що він не ухиляється від виконання рішення суду, виконує свої зобов'язання самостійно та добровільно шляхом пересилання поштових переказів за місцем проживання позивача.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2014 частково задоволено позов ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_5 на його користь грошові кошти в сумі 303480,00 грн. та судовий збір у розмірі 3034,80 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.10.2014 частково задоволено скаргу ОСОБА_6, змінено рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2014, зменшивши суму боргу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 до 292850,00 грн. та судовий збір до 2928,50 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін.

На підставі вказаного рішення суду 26.11.2014 видано виконавчий лист № 2/756/169/14, який пред'явлено на виконання до Оболонського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві.

Постановою державного виконавця від 02.06.2015 відкрито виконавче провадження № 47666986 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/169/14 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 295778,50 грн.

Як вбачається з інформації про виконавче провадження, яка міститься в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, станом на 04.02.2018 рішення суду боржником не виконано, жодних платежів в рахунок погашення боргу не сплачено.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до положення ст. 526 ЦПК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2014, зміненим в частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.10.2014, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 295778,50 грн. Рішення суду набрало законної сили. Станом на час розгляду даної справи рішення суду боржником не виконано. При цьому посилання відповідача на грошові перекази, які він направляв на адресу позивача, суд не бере до уваги, оскільки такі пересилалися після звернення позивача з позовом до суду та не були отримані позивачем у зв'язку із зміною місця проживання, про що він повідомив державного виконавця. Відповідач не був позбавлений можливості знайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Станом на 10.07.2017 розмір трьох процентів річних за період прострочення відповідачем виконання зобов'язань з 22.05.2014 по 10.07.2017 складає 27511,85 грн., сума інфляційний втрат за період з червня 2014 року по травень 2017 року становить 279378,90 грн. Суд погоджується з таким розрахунком позивача.

Оцінюючи зібрані докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги в суді знайшли своє підтвердження і підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у розмірі 306890,75 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3068,90 грн. судових витрат (а.с. 2, 82).

З викладеного, керуючись ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) 306890,75 грн. та 3068,90 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ю. Тітов