ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 522/1362/16

провадження № 61- 5333св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 5 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Васильєвої Л. М., та рішення апеляційного суду Полтавської області від 6 вересня 2016 року, постановлене колегією суддів у складі: Чічіля В. А., Мартєва С. Ю., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 з позовом, вимоги за яким збільшила у червні 2016 року, і остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_5 подвійний завдаток, сплачений у рахунок належних за договором купівлі-продажу квартири платежів, а також кошти, сплачені за придбання квартири АДРЕСА_1 у сумі 2 800 доларів США, і кошти витрачені на ремонт вказаної квартири. Крім цього просила відшкодувати їй завдану моральну шкоду.

Посилалась на те, що 15 серпня 2000 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір завдатку, за умовами якого вона передала ОСОБА_5 5 400 грн., що за курсом НБУ на час укладення договору становило 1 000 доларів США, в рахунок оплати вартості квартири, визначеної у сумі 20 520 грн, що за курсом НБУ на час укладення договору становило 3 800 доларів США. Залишок коштів вона сплачувала частинами та до 15 серпня 2002 року остаточно передала ОСОБА_5 кошти у сумі 2 800 доларів США. Проте ОСОБА_5 відмовилась від укладення договору купівлі-продажу і звернулась до неї, ОСОБА_4, із позовом про виселення, який був задоволений.

Тривалий час ОСОБА_4 проживала у квартирі, провела там ремонтні роботи; оскільки на час подання позову її виселено з квартири на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2013 року, просила стягнути з ОСОБА_5, крім завдатку та переданих за договором купівлі-продажу коштів, у відшкодування витрат на ремонт квартири 8 397,13 грн та 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просила стягнути з останньої 19 039,68 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги за весь час проживання ОСОБА_4 у квартирі, а також 50 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду Полтавської області від 5 серпня 2016 року, постановленим у складі судді Васильєвої Л. М., позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 94 164 грн, сплачених за договором завдатку і за придбання квартири, судові витрати в розмірі 941,64 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не заперечувала отримання від ОСОБА_4 1 000 доларів США в рахунок укладення договору купівлі-продажу квартири та у подальшому 2 800 доларів США, і підтвердила, що вказані кошти не повернула. Отже суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_5 1 000 доларів США авансу і 2 800 доларів США, переданих на виконання договору купівлі-продажу, які підлягають стягненню у гривнях у перерахунку за офіційним кусом долара США на день платежу, тобто 94 164 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що між сторонам виникли договірні відносини, якими не було передбачено стягнення моральної шкоди.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, адже ОСОБА_5 не довела, що ОСОБА_4, проживаючи у квартирі, брала на себе будь-які зобов'язання з оплати житлово-комунальних послуг. Також суд першої інстанції визнав недоведеними позовні вимоги ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 6 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, із мотивувальної частини виключено двадцятий та двадцять перший абзаци, в яких вказано: «Статтею 524 ЦПК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом».

У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Апеляційний суд в цілому погодився рішенням суду першої інстанції, але зазначив, що для регулювання спірних правовідносин має бути застосований Цивільний кодекс УРСР у редакції, чинній на момент укладення договору завдатку, а не норми Цивільного кодексу України, що були застосовані судом першої інстанції, проте висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову ОСОБА_4 є вірними.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а її позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не застосував до вимог ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором авансу та за придбання квартири позовну давність, оскільки правовідносини щодо повернення коштів виникли між сторонами у 2010 році, коли вона пропонувала ОСОБА_4 повернути кошти. Суди, на її думку помилково вважали, що строк позовної давності розпочався 22 травня 2013 року, після набрання законної сили рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2016 року про виселення ОСОБА_4 з квартири. Крім того, справи між нею та ОСОБА_4 розглядаються в судах протягом майже 12 років, отже остання пропустила строк на звернення до суду за захистом своїх прав.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 15 серпня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено угоду про завдаток, за умовами якої ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 завдаток в розмірі 5 400 грн., що за курсом НБУ на момент підписання договору складало 1 000 доларів США, в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_2, визначеної в сумі 20 520 грн., що за курсом НБУ становило 3 800 доларів США.

ОСОБА_4 зобов`язалась виплатити решту суми, а саме 2 800 доларів США, у строк до 15 серпня 2002 року і це зобов'язання виконала. Сторони наведені обставини справи не заперечували. ОСОБА_5 визнавала той факт, що отримані від ОСОБА_4 кошти як завдаток за майбутній продаж квартири та кошти за її придбання вона не повернула.

У липні 2002 року ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про розірвання угоди про завдаток, виселення, стягнення суми в рахунок оплати за користування жилим приміщенням, а у вересні 2002 року ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання угоди про завдаток змішаним договором, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення майнової шкоди. Вказана справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Полтавського районного суду від 10 листопада 2009 року угоду про завдаток, укладену 15 серпня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнано недійсною з моменту її укладення. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 5 400 грн. у рахунок повернення завдатку за недійсною угодою.

Виселено ОСОБА_4 із родиною з квартири. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 4 139, 98 грн. у рахунок стягнення заборгованості за користування квартирою. У задоволенні позову ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди та позову ОСОБА_4 про зобов'язання підписати договір купівлі-продажу зазначеної квартири та відшкодувати моральну шкоду відмовлено за їх безпідставністю.

Справа неодноразово переглядалася судами апеляційної та касаційної інстанцій і остаточно ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 9 листопада 2011 року рішення Полтавського районного суду від 10 листопада 2009 року в частині вирішення позову ОСОБА_5 та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання угоди про завдаток змішаним договором та відшкодування моральної шкоди залишено без змін. Апеляційний суд вказав, що спір між сторонами виник із зобов'язань, обумовлених договором завдатку, і підлягає врегулюванню шляхом застосування наслідків невиконання цього договору. Встановивши, що зобов'язань з оплати за квартиру та сплати комунальних послуг ОСОБА_4 не приймала, суд погодився із висновком суду першої інстанції про безпідставність відповідних позовних вимог ОСОБА_5 цим же судовим рішенням визнано необґрунтованою позовну вимогу про виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири із заявлених у позові підстав.

З даним позовом до ОСОБА_5 про стягнення завдатку у подвійному розмірі, відшкодування шкоди та моральної шкоди ОСОБА_4 звернулась у березні 2016 року.

Так, відповідно до змісту статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Разом з тим, відповідно до вимог статей 75, 76 та 80 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається із дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові.

Законодавець пов'язує початок перебігу позовної давності не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність й остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, залишення судом без належної уваги встановлення обставин про позовну давності є порушенням судом норм матеріального та процесуального права і є підставою для скасування судового рішення.

За змістом позовної заяви ОСОБА_4, позовні вимоги зводяться до стягнення коштів за договором завдатку, що був укладений у 2000 році.

ОСОБА_4 не заперечує, що з 2002 року між сторонами існує спір щодо як права на квартиру, так і права на стягнення сплачених за неї коштів.

Вважаючи, що право на повернення 2 800 доларів США, переданих за квартиру, та подвійної суми завдатку виникло в ОСОБА_4 у 2013 року, суд першої інстанції послався на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2013 року, яким виселено ОСОБА_4 зі спірної квартири.

Разом з тим, суд залишив поза увагою, що вимоги про стягнення коштів за договором завдатку, переданих ОСОБА_5 за спірну квартиру, вирішувались рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2009 року.

Отже, право на звернення до суду із позовом про стягнення подвійної суми завдатку та коштів, переданих ОСОБА_5, у ОСОБА_4 виникло 9 листопада 2011 року, з часу набрання законної сили рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2009 року, яким вирішені позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання угоди про завдаток змішаним договором та визнання його дійсним, а також про визнання права власності на спірну квартиру як наслідок виконання договору завдатку. Саме з цього часу в ОСОБА_4 виникло право як на стягнення подвійної суми завдатку у зв'язку з невиконанням договору про завдаток, так і на стягнення усіх коштів, переданих ОСОБА_5 в рахунок оплати за придбання квартири.

З огляду на наведене, судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_4 про стягнення коштів, переданих за договором завдатку та за придбання квартири підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові у зв'язку зі спливом позовної давності на звернення до суду.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині вирішення зустрічного позову, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи у цій частині, та фактично зводяться до незгоди заявника з оцінкою доказів, здійсненою судами, що не може бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені ОСОБА_5 судові витрати - судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 035,80 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 129,97 грн

Керуючись статтями 400, 402, 409-416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 5 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 6 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 коштів, переданих за договором завдатку та за придбання квартири, у сумі 94 164 грн скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким ОСОБА_4 у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_5 коштів, переданих за договором завдатку та за придбання квартири, відмовити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 5 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 6 вересня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судового збору у сумі 941,64 грн скасувати.

У іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 5 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у сумі 2 165,77 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик