Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 159/5145/15-ц

провадження № 61-1212св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Мудренко Л. І., Русинчука М. М., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги з урахуванням уточнення позовних вимогмотивовані тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, виданого 04 листопада 2004 року виконкомом Городищенської сільської ради Ковельського району Волинської області належить на праві приватної власності в цілому житловий будинок АДРЕСА_1. Він дозволив проживати ОСОБА_2 у зазначеному будинку. У позивача склались обставини, що житло йому потрібне для проживання його сім'ї, оскільки він проживає в квартирі разом з дружиною, дітьми та внуком. У квартирі проживає сім осіб. Позивач перебував на квартирному обліку на покращення житлових умов, однак його було знято з черги.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою сплатити йому гроші за житловий будинок або виселитись, на що остання відмовилась. Вселила без згоди позивача свого сина ОСОБА_3 Незважаючи на те що позивач є власником житлового будинку, відповідач ОСОБА_2 відмовляється звільнити житло разом зі своїм сином, який повернувся з місць позбавлення волі та погрожував позивачу фізичною розправою.

Позивач вважає, що відповідач, проживаючи в житловому будинку, порушує його права як власника, тому просить виселити відповідача з житлового будинку АДРЕСА_1

02 березня 2016 року рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач вселилася в належний позивачеві житловий будинок з його згоди, а тому вона вважається такою, що вселилася на законних підставах на правах наймача на невизначений строк. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо необхідності йому житла для проживання, зайнятого відповідачем.

14 квітня 2016 року рішенням апеляційного суду Волинської області рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 Волинської області без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім'ї ОСОБА_1, вселилася в будинок як наймач, а тому позивач згідно зі статтею 168 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) має право вимагати, щоб вона звільнила житло.

29 червня 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовідносини між сторонами склалися в серпні 2003 року в період дії ЦК України (в редакції 1963 року), однак суд апеляційної інстанції керувався нормами ЦК України (в редакції чинній на час розгляду справи). Крім того, ніякого договору найму з позивачем не укладала, а наявність постійної реєстрації у будинку з 01 лютого 2005 року та відкритого окремого господарського номера є доказом того, що ОСОБА_2 не поселялась як наймач.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частина перша статті 409 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, виданого 04 листопада 2004 року виконкомом Городищенської сільської ради Ковельського району Волинської області, належить на праві приватної власності житловий будинок в АДРЕСА_1

ОСОБА_1 дав дозвіл на проживання ОСОБА_2 у житловому будинку за згаданою адресою.

З довідки № 119, виданої виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Ковельського району Волинської області 14 серпня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_2 проживає АДРЕСА_1

27 травня 2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Кушнірук А. Ю. із заявою про передачу відповідачу ОСОБА_2 попередження з вимогою до 15 червня 2015 року звільнити його житловий будинок та знятись з реєстрації за місцем проживання (а. с. 16). Відповідно до свідоцтва від 19 червня 2015 року заява була вручена одержувачу 30 травня 2015 року (а. с. 17).

Відповідно до копій свідоцтва про право власності на житло та будинкової книги НОМЕР_1 позивач проживає у квартирі АДРЕСА_2, житловою площею 37,8 кв. м., разом із сім'єю в складі семи осіб (а. с. 38-40, 42).

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у частині четвертій статті 60 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) визначено, що доказування (а отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 і, висиляючи ОСОБА_2 з належного позивачу житлового будинку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачка право користування спірним житловим будинком не має і незалежно від часу проживання в спірному жилому будинку на вимогу власника житлового будинку, який потребує поліпшення житлових умов, має звільнити його.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач є власником спірного житлового будинку, у якому не проживає, оскільки зареєстрований та постійно проживає в іншому житловому приміщенні. Між позивачем та відповідачкою виникли відносини щодо можливого укладення договору купівлі-продажу спірного жилого будинку. Але наміри сторін укласти такий договір не були реалізовані. У зв'язку з чим остання була вселена до належного позивачу спірного житлового будинку, який як власник цього майна надав відповідачці право користуватися ним.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка спільно з власником житлового будинку не проживала, спільним побутом не пов'язана. Сторони по справі не є членами сім'ї.

ОСОБА_2 проживає спірному житловому будинку, на вимогу позивача його не звільняє, порушує законні права та інтереси власника спірного житлового будинку ОСОБА_1

Частиною другою статті 406 ЦК Українивстановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотні значення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Такий по суті висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16.

Отже, право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Аргументи відповідачки про те, що іншого житла вона не має, квартиру, яка належала їй на праві власності продала, в цьому випадку не мають правового значення.

Аргументи скарги про те, що відповідач придбала спірний будинок за договором купівлі-продажу, нічим не підтверджені.

У статті 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Принцип непорушності (недоторканності) закріплений і у статтях 319, 326 ЦК України.

Аргументи ОСОБА_2 про те, що договору найму житлового приміщення вона з позивачем не укладала не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційним судом надано належний правовий аналіз правовідносинам сторін, що відображено у мотивувальній частині оскаржуваного ОСОБА_2 судового рішення, зроблено правильний висновок про те, що користування ОСОБА_2 чужим майном має бути припинено на вимогу власника цього майна - ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування не встановлено.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило