Справа № 297/1505/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів - Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі: Пилип Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Берегівського районного суду, ухваленого 08 вересня 2015 року суддею Драб В.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики ,-

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування зазначає, що 26 березня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 10 500 доларів США, що на той час згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США становило 85 050 гривень, які відповідач зобов'язався повернути йому до 25 квітня 2013 року. Вищевказану суму грошей позивач передав відповідачеві при підписанні договору, про що зазначено в пункті 1 цього договору, однак відповідач по сьогоднішній день не повернув позивачу суму позики. За вказаних обставин, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу, відсотки за користування ним, вирати на правову допомогу, а також сплачений судовий збір.

Заочним рішення Берегівського районного суду від 08 вересня 2015 року заявлений позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 221 390 (двісті двадцять одну тисячу тристо дев'яносто) грн. 40 коп; проценти за користування позикою у розмірі 56 610 (п'ятдесят шість тисяч шістсот десять) грн. 86 коп.; три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання у розмірі 13 915 (тринадцять тисяч дев'ятсот п'ятнадцять) грн. 35 коп.; витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 (тисячу п'ятсот) грн. та судовий збір у розмірі 2 919 (дві тисячі дев'ятсот дев'ятнадцять) грн. 16 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказує на те, що договір позики від 26.03.2013 року ним не міг бути укладений, оскільки згідно з довідкою головного центру обробки спеціальної інформації від 16.11.2016 року №64/М-7529, він заїхав в Україну поспіль два рази, 21.03.2017 року та 13.04.2013 року, при цьому даних про його виїзд з України в проміжку цього часу не має.

Представник позивача ОСОБА_3 заперечив подану апеляційну скаргу, просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Зазначає, що доводи апелянта є надуманими, ним не подано жодних доказів на спростування укладеного договору позики та правомірності його вчинення.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що письмово укладений договір позики, підтверджує не лише факт укладення між сторонами даного договору, але й факту отримання відповідачем вказаної грошової суми в договорі, відповідач зобов'язання за укладеним договором не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що 26 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 10 500 доларів США, що на той час згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США становило 85 050 гривень, які відповідач зобов'язався повернути йому до 25 квітня 2013 року (а.с.8).

Вищевказану суму грошей позивач передав відповідачеві при підписанні договору, про що зазначено в пункті 1 цього договору.

Однак відповідач по сьогоднішній день не повернув позивачу суму позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України.

Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно зі ст.1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15.

В даному випадку позивачем надано письмово укладений договір позики, що є підтвердженням як факту укладення між сторонами договору позики, так і факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10 500 доларів США, що на той час згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США становило 85 050 гривень.

Судом апеляційної інстанції оглянуто та досліджено оригінал даного договору позики, який відповідає копії договору, що міститься в матеріалах справи. (а.с.8).

Будь-які докази про повернення вказаних грошових коштів в матеріалах справи відсутні.

Отже, встановивши справжню правову природу укладеного договору позики, та те, що відповідачем не виконані зобов'язання за цим договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, відсотків за його користуванням та 3 % річних.

Доводи апелянта про те, що даний договір ним не міг бути укладений, оскільки згідно з довідкою головного центру обробки спеціальної інформації від 16.11.2016 року №64/М-7529, він заїхав в Україну поспіль два рази, 21.03.2017року та 13.04.2013 року, при цьому даних про його виїзд з України в проміжку цього часу не має, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2, ч.5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

З матеріалів справи вбачається, що апелянтом на підтвердження вказаних доводів до справи долучена копія вказаної довідки, яка належним чином не засвідчена, в ній відсутні дані про наявність оригіналу вказаної довідки.

З врахуванням наведеного, вище вказана довідка не є належним, допустимим та достовірним доказом.

Крім того, копія даної довідки не містить повної інформації щодо перетину кордону відповідачем і в ній відсутні відомості про те, що саме 26 березня 2013 року (в день укладення договору позики) відповідач перебував за кордоном.

Судом апеляційної інстанції відповідач (апелянт) неодноразово викликався в судове засідання для з'ясування і перевірки даних обставин, однак відповідач в судове засідання жодного разу не з'явився та не повідомив про причини неявки.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,ч.2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем, відповідно до вказаних вимог процесуального закону, не подано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували правомірність укладеного договору.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

постановив :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Берегівського районного суду від 08 вересня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2018 року

Головуючий:

Судді