Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

місто Київ

справа № 195/274/16-ц

провадження № 61-6501св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Омеко М. В. від 15 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Варенко О. В., Городничої В. С., Лаченкової О. В. від 25 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») про захист прав споживачів, просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнути з відповідача сплачені грошові кошти в порядку реституції.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 24 листопада 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» укладено договір № 002046 фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування позивача трактор моделі МТЗ 82.1.26. До підписання договору під час обговорення умови угоди з представником відповідача позивача повідомлено, що трактор може бути проданий йому за ціною, що не перевищує 150 000, 00 грн на умовах розстрочки, після внесення передплати в сумі 49 000, 00 грн. Представники відповідача надали йому для підписання проект договору, який містив незаповнені підрозділи, в тому числі щодо опису транспортного засобу, його ціни, розміру авансового платежу та щомісячних платежів. У день підписання договору позивач здійснив оплату за цим договором у розмірі 49 000, 00 грн. Після здійснення оплати позивач отримав примірник договору з підписами представника відповідача, проте відомості щодо ціни предмета лізингу та розміру щомісячних платежів не були заповнені. У подальшому, ознайомившись зі змістом договору, позивач зрозумів після його підписання, що в нього включено інакші умови, ніж ті, стосовно яких попередньо досягнуто домовленості між сторонами.

ОСОБА_3 вважав зазначений договір фінансового лізингу таким, що містить несправедливі умови та істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей правочин нотаріально не посвідчений, а відповідач при його укладенні не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки не мав ліцензії на надання фінансових послуг, до числа яких відносяться послуги з фінансового лізингу. Правовими підставами заявленого позову також визначено положення статей 216, 220, 799 ЦК України.

Заочним рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено; застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину щодо договору № 002046 фінансового лізингу від 24 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО», стягнуто з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 49 000, 00 грн в порядку реституції.

Суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є змішаним та містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору оренди (найму), який відповідно до статті 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню як укладений за участі фізичної особи. Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про його обов'язкове нотаріальне посвідчення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. При вирішенні справи суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Заявник, ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО», не погодившись з постановленими судовими рішеннями, 15 серпня 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема тим, що спірні правовідносини регулюються не Законом України «Про захист прав споживачів», а нормами ЦК України та спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг». Зазначений договір укладено з дотриманням вимог закону, яким регулюється його укладання, порушення прав позивача як споживача послуг не допущено, а нотаріальне посвідчення не є обов'язковим для договору фінансового лізингу.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 посилається на те, що зазначений договір повинен бути нотаріально посвідченим, оскільки має ознаки договору найму транспортного засобу за участі фізичної особи; договір фінансового лізингу укладено відповідачем за відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 06 вересня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» про захист прав споживача призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України 2017 року), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 06 лютого 2018 року передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, чинного на момент постановлення оскаржуваних судових рішень), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 листопада 2015 року ОСОБА_3 та представник ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» підписали договір фінансового лізингу № 002046, який містив такі умов: лізингодавець зобов'язаний був придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб - МТЗ 82.1.26., вартістю 490 000, 00 грн, а лізингоодержувач ОСОБА_3 зобов'язаний був прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі згідно з договором. Позивач сплатив 49 000, 00 грн на рахунок ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» як адміністративний платіж за договором фінансового лізингу відповідно до квитанції від 24 листопада 2015 року № N1A8138856.

Правовідносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю- продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містяться самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом частини п'ятої цієї статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 зазначеного Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 наведеного Закону, згідно з якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Системний аналіз положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, такі умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина перша статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частина третя статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частина третя статті 18 Закону).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що умови договору фінансового лізингу, які містяться в пункті 1.4 та статті 12 цього договору, є несправедливими та суперечать положенням статті 808 ЦК України.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Іншим доводом сторін, що підлягає аналізу, є посилання та заперечення сторін щодо укладення договору відповідачем без відповідної ліцензії. В оцінці наведеного суди мають виходити з того, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Наведені обставини, хоча й були обґрунтовано встановлені судами, втім їх оцінка, за висновком Верховного Суду, не має правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому з огляду на наступне.

Так, в оцінці доводів і заперечень сторін стосовно недотримання форми правочину суду належить виходити з того, що в частині другій статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

На підставі системного аналізу норм чинного цивільного законодавства необхідно визнати, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає з його змісту, відповідно до статті 628 ЦК України.

За правилом статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс16, від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Верховним Судом з'ясовано, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено той факт, що зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Положенням частини другої статті 215 ЦК України встановлено виняток з правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом в межах заявлених особами вимог, оскільки визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв'язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у сукупності, правильно виходили із того, що договір фінансового лізингу є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві, та врахувавши, що при його укладенні не дотримано вимог статті 799 ЦК України щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, що є наслідком нікчемності правочину на підставі частини першої статті 220 ЦК України.

Враховуючи, що підписаний сторонами договір є нікчемним, вимога про застосування наслідків недійсності такого правочину є обґрунтованою, а отже, відповідач зобов'язаний повернути все отримане від позивача за таким правочином.

Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що до спірних правовідносин не підлягають до застосування положення Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки в цьому не встановлено обмежень у його дії, ним регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і надавачами послуг, визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті самі питання. Якщо у чинному законодавстві відсутня спеціальна норма щодо регулювання правовідносин, застосуванню підлягають загальні норми.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а спрямовані на зміну проведеної судами оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Формальні доводи та міркування не спростовують правильних в цілому висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не впливають на висновок про правильне, обґрунтоване та справедливе вирішення спору між сторонами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» залишити без задоволення.

Заочне рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик