АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №619/3185/16-ц Головуючий І інстанції:Якименко Л.О.
Провадження № 22ц/790/106/18 Суддя-доповідач:Кісь П.В.
Категорія: відшкодування шкоди
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Хорошевського О.М,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2017 року (суддя Якименко Л.О.) у цивільній справі №619/3185/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи Страхова компанія «Україна», Страхова компанія «УОСК» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

встановив:

09.09.2016 ОСОБА_4. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, у якому просив стягнути з відповідача у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суму у розмірі 231 600 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилався на те, що 05 лютого 2015 року о 23-40 год. відповідач ОСОБА_6 не впорався з керуванням транспортного засобу «ВАЗ-21061» з державним номером НОМЕР_2 та допустив зіткнення з належним позивачу транспортним засобом - автомобілем НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7Внаслідок зіткнення належний позивачу автомобіль отримав механічні ушкодження.25 лютого 2015 року постановою Дергачівського районного суду Харківської області по справі № 619/660/15-п відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху. Згідно звіту про оцінку майна, проведеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 вартість матеріальних збитків, що нанесено внаслідок ДТП належному йому транспортному засобу, становить 231600,00 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2017 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасування рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що стягнення з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди відповідної суми без пред'явлення вимог до страхової компаній, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, є неможливим. При цьому судом не враховано, що його не може бути примушено до обрання способу захисту порушених прав.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав і просив задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник третьої особи - ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» в судове засідання не з'явився, надав письмові пояснення, в яких зазначає що апеляційна скарга підлягає задоволенню, та просить суд розглядати справу без участі третьої особи (а.с.139).

Відповідач та представник третьої особи - ПрАТ «СК «Україна» в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про дату та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, відзив на апеляційну скаргу не надали.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року в редакції чинній на момент розгляду справи.

Судовим розглядом встановлено, що 05 лютого 2015 року о 23-40 год. ОСОБА_6, керуючи транспортним засобом «ВАЗ-21061», державний номерний знак НОМЕР_2на 25 км+286 м. автодороги Харків-Щербаківка, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого не впорався з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем «Renault», державний номерний знак НОМЕР_3під керуванням ОСОБА_7, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження та була заподіяна матеріальна шкода.

25 лютого 2015 року постановою Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 619/660/15-п відповідача ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху. (а.с. 7-8).

Вказана постанова суду набрала законної сили та відповідно до вимог частини 4 статті 82 ЦПК України (ч. 4 ст. 60 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи), є преюдиціальною при розгляді цієї справи.

Цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована за полісом серії АІ № 4023301, діючим на 05.02.2015 року, в АТ «УОСК». (а.с. 64).

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом серії АІ № 0719412, діючим на 05.02.2015 року, в ПрАТ «СК «Україна». (а.с. 65).

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що непред'явлення позивачем вимог до страховика, за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме з останнього, є підставою для відмови у позові до заподіювача шкоди у відповідному розмірі.

Судова колегія не може погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 року (справа № 6-2808цс15) та від 26.10.2016 року (справа №6-954цс16).

Отже, суд першої інстанції, установивши, що позивач звернувся до суду з позовом до особи, яка завдала шкоди, й просив стягнути з відповідача грошові кошти на відшкодування шкоди, завданої ДТП, не забезпечив реалізації абсолютного права позивача на відшкодування цієї шкоди безпосередньо особою, яка завдала шкоди, - відповідачем, на підставах, передбачених законом (статтею 1192 ЦК України), та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову з тієї підстави, що позивач не звернувся з позовом до страховика, у якого застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6

При цьому, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_4 отримав відповідне страхове відшкодування.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України (в ред. Закону України №2147-V111 від 03.10.2017р.) підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, та постановлення нового судового рішення про задоволення часткове задоволення позову, зважуючи на таке.

Щодо розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, то необхідно зазначити таке.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи, далі за текстом - ЦПК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У деліктних правовідносинах обов'язок по доведенню розміру завданої шкоди покладається саме на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем на підтвердження своїх позовних вимог було надано звіт про оцінку майна 12.06.2015 р., складений суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_9, який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача від 19.04.2008 р. та посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача від 07 лютого 2014 р., затверджений директором ПРАТ «Харківський центр науково-технічної та економічної інформації», яке має сертифікат суб'єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України 17 грудня 2014 р.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час її розгляду судом апеляційної інстанції відповідач не надав належних документів, які б спростували надані позивачем докази на підтвердження своїх позовних вимог, або поставили їх під сумнів. У разі незгоди з описаними спеціалістом пошкодженнями автомобіля, відповідач або його представник мали можливість під час розгляду справи судом першої інстанції заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи, однак таким правом не скористався і ніяких заперечень з приводу наданого позивачем доказу у суді першої інстанції не заявляли.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази є належними у підтвердження завданих йому з вини відповідача збитків, тому вони підлягають відшкодуванню відповідачем.

Разом з тим, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_10, зважаючи на таке.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Звертаючись до суду з позовом та визначаючи ціну позову у розмірі 231 600 грн., ОСОБА_10 було зазначено вартість отриманих збитків, враховуючи ПДВ, а саме, що вартість матеріальних збитків буде дорівнювати отриманої розрахункової вартості ремонту із врахуванням зносу запчастин на момент ДТП та ПДВ, тобто - 192 978,07*1,2 = 231 573,68 грн.

Податок на додану вартість (ПДВ) це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем, але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець.

Збитки у вигляді ПДВ виникають виключно при ремонті автомобіля у платника зазначеного податку. При ремонті транспортного засобу у особи, що не є платником ПДВ збиток у вигляді ПДВ не виникає і тому не може автоматично включатися до складу витрат, пов'язаних із відновлювальним ремонтом.

Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при стягненні на користь потерпілого вартості пошкодженого майна враховується зношеність пошкодженого майна. Розрахунок зношеності проводиться відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 року.

Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

Такий правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 4 червня 2014р. у справі 6-49цс14.

Однак, позивачем не було надано суду документів, які б підтверджували надання послуг з ремонту його автомобіля і відповідно сплати ним ПДВ, тому підстав для стягнення матеріальної шкоди з врахуванням ПДВ апеляційний суд не вбачає.

За таких обставин, судова колегія вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму у рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 192 978,07 грн. що складає вартість відновлення КТЗ після дорожньо-транспортної пригоди (з урахуванням фізичного зносу деталей) без урахування ПДВ.

Враховуючи, що позовні вимоги та апеляційна скарга судом апеляційної інстанції задоволені частково, понесені позивачем судові витрати необхідно стягнути з відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог за правилами ч.1, 3, 13 ст. 141 ЦПК України, а саме: в сумі 1929,69 грн. за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги у розмірі 2122, 66 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 141, п.2 ч.1 ст.374, ст. 381-384, 389 ЦПК України, (в редакції закону №2147- V 111 від 03.10.2017 р.), апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 червня 2017 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи Страхова компанія «Україна», Страхова компанія «УОСК» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_4) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5) суму у якості відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 192 978 (сто дев'яносто дві тисячі дев'ятсот сімдесят вісім) грн. 07 коп.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_4) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5) судовий збір у розмірі 1 929 (одну тисячу дев'ятсот двадцять дев'ять) грн. 69 коп. за подання позовної заяви та 2122 (дві тисячі сто двадцять дві) грн. 66 коп. за подання апеляційної скарги, а всього загальну суму судовий збір у розмірі 4052 (чотири тисячі п'ятдесят дві) грн. 35 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 лютого 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді колегії: О.А. Кружиліна

О.М. Хорошевський