Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 206/669/15-ц

провадження № 61-5877 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Осіяна О. М., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.

від 28 вересня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1, право власності на яку набув в порядку спадкування за законом після смерті свого батька. Співвласниками зазначеного будинку є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Проте

ОСОБА_3 перешкоджає йому у користуванні вказаним будинковолодінням.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд зобов'язати відповідача не чинити дії, які перешкоджають йому реалізовувати своє право щодо користування жилим приміщенням у спірному будинку, вселити його разом із дружиною та синами в будинок, стягнути із відповідача судові витрати.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до

ОСОБА_2 про припинення права власності, визнання права власності та стягнення компенсації.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності, виданого 7 жовтня

2014 року, 1/6 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, ОСОБА_2, сину позивача за зустрічним позовом, та ОСОБА_4, дочці позивача, також належить кожному по 1/6 частині спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом. Вважає, що частка

ОСОБА_2 є незначною та не може бути виділена в натурі. ОСОБА_2 забезпечений житлом, проживає та зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_2, разом зі своєю сім'єю. Потреби вселятися в спірне домоволодіння у ОСОБА_2 немає. Після смерті чоловіка у них з відповідачем склалися неприязні стосунки. Для того, щоб убезпечити себе від неправомірних дій відповідача, вона змушена була змінити замки на вхідних дверях. Відповідач вимагав у рахунок компенсації його частки 10 тис. доларів США, на що вона не погодилась.

З урахуванням викладеного, просила суд ухвалити рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, а також припинити його право власності на 1/6 частину цього домоволодіння, визнати за нею право власності на 1/6 частину домоволодіння та стягнути з неї на користь ОСОБА_2, в рахунок компенсації вартості 1/6 частини домоволодіння, суму у розмірі 97 354 грн

66 коп.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня

2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3, право власності на 1/6 частину вказаного домоволодіння. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/6 частини домоволодіння в сумі 97 354 грн 66 коп., що знаходяться на депозитному рахунку територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, внесених згідно квитанції від 18 квітня 2016 року. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи зустрічні позові вимоги ОСОБА_3,суд першої інстанції виходив із того, що частка ОСОБА_2 у спірному домоволодінні є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування ним неможливе через неприязні стосунки, що склалися між співвласниками, та припинення права власності позивача на частку домоволодіння не завдасть істотної шкоди його інтересам.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року рішення районного суду скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити дії, які перешкоджають ОСОБА_2 реалізувати своє право щодо користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_2 у вказане домоволодіння. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що припинення права власності на частку у домоволодінні завдає істотної шкоди співвласнику. Крім того, наявна можливість спільного користування майном, що свідчить про відсутність правових підстав для припинення частки співвласника, відповідно до статті 365 ЦК України.

19 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції нормматеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не довів реальної можливості виділення в натурі 1/6 частину спірного домоволодіння та користування у спірному майні самостійно визначеним приміщенням, яке він вказав придатним для окремого житла та вселення його та членів його сім'ї.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1, а саме:

1/2 частина домоволодіння належить на підставі свідоцтва про право власності, а 1/6 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_6 належить кожному по 1/6 частині зазначеного домоволодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 7 жовтня 2014 року.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок від 8 серпня 2014 року домоволодіння АДРЕСА_1 складається з: А-1 житлового будинку, а-1 прибудови, а1-1 прибудови, а- ганку, Б літньої кухні,

б- сараю, Г убиральні, Д сараю, Е погрібу з шийкою, Ж душу, № 1-4, І споруд. Житловий будинок А-1 складається з: 1-1 коридору площею 10,0 кв. м.,

1-2 санвузла площею 4,8 кв. м., 1-3 житлової кімнати площею 7,0 кв. м.,

1-4 житлової кімнати площею 7,5 кв. м, 1-5 житлової кімнати 8,7 кв. м,

1-6 житлової кімнати площею 9,4 кв. м., 1-7 житлової кімнати площею 17,0 кв. м, 1-8 коридору площею 8,7 кв. м, 1-9 кухні площею 10,2 кв. м. Загальна площа житлового будинку складає 83,3 кв. м, житлова 49,6 кв. м, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок від 8 серпня 2014 року.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 січня 2015 року вартість домоволодіння АДРЕСА_1 на час проведення експертизи складає 584 128 грн. Площа, яка складає

1/6 частину (13,88 кв. м.) від зальної площі житлового будинку літ. «А-1»

(83,3 кв. м.), не відповідає вимогам та нормам ДБН В2.2-15-2005 для влаштування окремої ізольованої квартири, тому виділити в натурі 1/6 частку домоволодіння технічно не можливо.

ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає разом зі своєю сім'єю в квартирі за адресою: АДРЕСА_2.

Також судом встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, що унеможливлює спільне володіння та користуванням майном.

Згідно частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння та користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до частини другої статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

ОСОБА_3 було внесено вартість 1/6 частки спірного домоволодіння у розмірі

97 354 грн 66 коп. на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, згідно квитанції

від 18 квітня 2016 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, зокрема, виходив з того, що у відповідності до вимог статті 364 ЦК України обов'язковою умовою для отримання грошової компенсації вартості частки є згода на це співвласника майна, однак ОСОБА_2 такої згоди не надавав.

Такі висновки апеляційного суду є помилковими, оскільки така умова стосується лише позовних вимог про виділ частки із майна, що є спільною частковою власністю, проте ОСОБА_2 таких вимог не заявляв.

За таких обставин суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи та надавши правильну оцінку всім зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, та з урахуванням неприязних відносин між сторонами й тих обставин, що спільне володіння і користування будинком є неможливим, припинив право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Такого висновку суд дійшов з урахуванням положень статті 365 ЦК України, а також на підставі проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи від 15 січня 2015 року, висновком якої визначено, що виділ в натурі 1/6 частки домоволодіння виконати неможливо.

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, обставини справи в повній мірі не встановив, не визначився з характером спірних правовідносин, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року скасувати, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк