Справа № 159/3500/17
Провадження № 2/159/62/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Ковелі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про втрату права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1. Квартира не приватизована і є у комунальній власності. Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, але влітку 2015 року вибули з неї на постійне проживання до іншого населеного пункту с. Білин Ковельського району, вул. Некрасова, 44. Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Відповідачі позов не визнали і заперечили його тим, що з спірного жилого приміщення не вибували, продовжують ним користуватись і сплачувати відповідну частку комунальних платежів. Просять у позові відмовити.

В позові слід відмовити повністю.

Згідно ч.2 ст.107 ЖК:

«2. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.»

Згідно ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України:

«1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.»

Позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1. Квартира не приватизована і є у комунальній власності. Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі. Вказані обставини визнані сторонами.

Позивач не довів, що влітку 2015 року відповідачі вибули з вказаної квартири на постійне проживання до іншого населеного пункту с. Білин Ковельського району, вул. Некрасова, 44.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено:

«Відповідно до ст.107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.»

Позивач обрав підставу позову, передбачену ст.107 Житлового кодексу України.

Позивачем не подано належних доказів, які б підтверджували вказану вище підставу.

Позивач, на доказ того, що відповідачі вибули з спірної квартири на постійне проживання до іншого населеного пункту с. Білин Ковельського району, вул. Некрасова, 44, подав відповідь Білинської сільської ради Ковельського району Волинської області на запит адвоката № 541/3.2 від 13.12.2017 року, згідно якої за вказаною адресою проживає без реєстрації ОСОБА_2 (власник житлового будинку) з чоловіком ОСОБА_3 та дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 З якого часу проживають невідомо.

Згадана відповідь не містить вказівки на джерело інформації. Яким чином встановлені обставини, які викладені у відповіді, невідомо. Підставою такої відповіді мають бути письмові документи, які зберігаються у раді. Якщо ж джерелом інформації для відповіді були свідчення якихось осіб, то ці особи мали бути допитані як свідки у суді.

Таким чином, згадана відповідь нічого не доводить і ні на чому не ґрунтується. Тому суд її відхиляє як доказ.

ОСОБА_6 цієї відповіді позивач вказував на ту обставину, що відповідачі отримували кореспонденцію з суду за адресою: с. Білин Ковельського району, вул. Некрасова, 44, а отже, там проживають. Однак, ОСОБА_2 є власником будинку за вказаною адресою, тому природно, що вона отримує за цією адресою листи з суду. До того ж, згадану адресу вказав суду сам позивач у позовній заяві. Отже, вказана обставина також нічого не доводить.

Позивач також вказував на ту обставину, що він 25.07.2011 року подарував своїй дочці ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: с. Білин Ковельського району, вул. Некрасова, 44, а та, в свою чергу, зобовязалася переселитися з спірної квартири у нього з сімєю і на квартиру не претендувати.

Факт дарування житлового будинку визнаний сторонами, однак, відповідачі, зокрема, відповідач ОСОБА_2, заперечили зобовязання переселитися у с. Білин.

Вказане зобовязання не доведене нічим, крім свідчень позивача, та свідка ОСОБА_7, його дочки, які є зацікавленими у вирішенні справи, не оформлене письмово таким чином, щоб у відповідачів виник правовий обовязок його виконувати. До того ж, договір дарування укладений у 2011 році, а до суду позивач звернувся лише у 2017 році, зазначивши у заяві, що відповідачі вибралися з квартири влітку 2015 року, тобто, через чотири роки після укладення договору дарування надто довго для виконання зобовязання відповідачами, якщо воно було.

ОСОБА_6 цього, право власності на вказаний житловий будинок в с. Білин набула згідно договору дарування лише ОСОБА_2, у інших відповідачів такого права, а отже, і права користування будинком, не виникло. Визнання цих інших відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, призведе до того, що вони позбудуться права на будь-яке житло.

Тому, вказану обставину суд, як підставу для втрати права користування житловим приміщенням, відхиляє.

Наявність у ОСОБА_2 права власності на житловий будинок в с. Білин не є підставою для втрати нею права користування квартирою. Закон такої підстави не передбачає.

Та ж наявність права власності на житловий будинок не веде, сама по собі, до висновку, що ОСОБА_2 проживає у належному їй на праві власності житловому будинку, втративши інтерес до квартири.

Показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_1 (позивач, допитаний як свідок) не доводять, що відповідачі проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначені свідчення використовуються позивачем для доведення того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, а не для того, щоб довести, що останні проживають у с. Білин. Свідчень щодо того, що відповідачі проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач не надав.

Таким чином, позивач не довів належними і допустимими доказами, що відповідачі вибули з спірної квартири на постійне проживання до іншого населеного пункту с. Білин Ковельського району, вул. Некрасова, 44.

До того ж, відповідачі подали ряд доводів і доказів, що вони продовжують користуватися квартирою № 105 у будинку № 99 по вул. Володимирській в місті Ковелі і не втратили до неї інтерес, які не спростовані позивачем.

Зокрема, відповідачі пояснили, а позивач не заперечив, що за спільною згодою у квартирі для відповідачів виділена у користування одна кімната, у якій ті зберігають свої речі і користуються нею лише вони.

Тобто, у квартирі фактично встановлений порядок користування приміщеннями, який дотримується і зараз.

ОСОБА_6 цього, відповідачі пояснили, а позивач не заперечив, що за спільною згодою відповідачі оплачують відповідну частину комунальних платежів за квартиру, а також беруть участь у оформленні субсидії.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12 показали, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користуються спірною квартирою: ОСОБА_5, приїжджаючи з навчання, йде у спірну квартиру як додому, ОСОБА_4 робить у виділеній за згодою кімнаті ремонт.

Зазначені обставини та докази доводять те, що відповідачі не втратили інтерес до спірної квартири, продовжують користуватися нею і брати участь у її утриманні.

Доводи відповідачів, що вони бажають скористатися правом на приватизацію квартири, а позивач хоче їх цього права позбавити, також заслуговують на увагу.

Житловий будинок у власності має лише відповідач ОСОБА_2, інші відповідачі іншого житла, крім квартири, не мають. Участь у приватизації дасть їм можливість скористатися наданим державою правом мати у власності житло.

Показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_1 (позивач, допитаний як свідок) не доводять, що відповідачі вибули з квартири, втратили інтерес до неї. Члени сімї не зобовязані проживати у квартирі день у день, важливе значення має доведення втрати інтересу до квартири як до житла. Як було доведено вище, відповідачі інтересу до квартири не втратили.

Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.107 Житлового кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про втрату права користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

ГОЛОВУЮЧИЙ ПАНАСЮК С.Л.