Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5154/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 69 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Талько О.Б.

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю представника заінтересованої особи

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Корольовського районного відділу у м.Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 листопада 2017 року під головуванням судді Сингаївського О.П.

у справі №296/5154/17 за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлена особа: Корольовський районний відділ у м. Житомирі УДМС України в Житомирській області, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вона за національністю та етнічним походженням є німкенею. Також просила зобовязати Корольовський районний відділ у м.Житомирі УДМС України в Житомирській області внести у графу «особливі відмітки» її паспорта дані про національність. При цьому зазначала, що вона народилася 13.09.1981 року в м.Житомир. ЇЇ батько ОСОБА_4 за нацональністю «німець», про що зазначено в її свідоцтві про народження. З самого дитинства вона виховувалась в повазі до німецької культури, вивчала німецьку мову, філософію, історію німецького народу. У зрілому віці, вивчаючи релігійні світогляди європейських народів, усвідомила свою близькість світоглядним настановам протестанської, зокрема лютеранської конфесії, за обрядом якої її було охрещено в дитинстві. У квітні 2017 року вона звернулась до Корольовського районного відділу Головного управління ДМС у м.Житомирі з проханням внести в графу «особливі відмітки» її паспорта дані про національність «німкеня», на що отримала відповідь про відмову у задоволенні її прохання, оскільки п.6 «Положення про паспорт громадянина України» забороняється внесення в сторінки паспорта «особливі відмітки» графи національність. Вважає дане рішення неправомірним та таким, що обмежує її права громадянина на внесення даних про її національність.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 20 листопада 2017 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

У поданій апеляційній скарзі Корольовський районний відділ у місті Житомирі УДМС України в Житомирській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 На думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно зобовязано Корольовський районний відділ у м.Житомирі УДМС України в Житомирській області внести до паспорта заявника дані про її національність, оскільки внесення таких записів не передбачено Положенням про паспорт громадянина України та законодавчими актами України, забороняється. Окрім того, ОСОБА_3, всупереч ст.258 ЦПК України, у поданій до суду заяві не вказала, з якою метою вона просить встановити факт, що за національністю є німкенею. Також, судом необґрунтовано та неправомірно застосовано ст.11 ЗУ «Про національні меншини в України», оскільки національним законодавством не визначено порядок внесення даних про національність до паспорта за цим законом. Крім того, судом при розгляді заяви не було зясовано тих обставин, що заявник просить зобовязати Корольовський РВ як субєкта владних повноважень вчинити певні дії у звязку з відмовою останнього внести запис до паспорта ОСОБА_3 про її національність. Тобто, дана справа має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що її національність - німкеня.

Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м.Житомира, її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У вказаному свідоцтві зазначено, що батько позивача ОСОБА_4 за національністю «німець» (а.с.6).

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до начальника Корольовського РВ УДМС в м.Житомирі ОСОБА_6 з проханням внести до її паспорта дані про національність - «німкеня» (а.с.8-10).

Листом Корольовського РВ УДМС в м.Житомирі Управління державної міграційної служби України в Житомирській області від 12.05.2017 року №21/1635 відмовлено ОСОБА_3 у внесенні в розділ «особливі відмітки» паспорта графи «національність», оскільки відповідно до п.6 «Положення про паспорт громадянина України» забороняється внесення даних, не передбачених цим Положенням або законодавчими актами України (а.с.11).

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відмова заінтересованої особи внести дані про національність до паспорта заявника є необґрунтованою, та такою, що не відповідає вимогам законодавства України.

Проте, погодитися з висновками суду не можливо, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 234 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений у частині першій статті 256 ЦПК України 2004 року перелік справ не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно із пунктом 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі - Правила), відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року №24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року №70/99.

В даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Проте, відповідно до статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 Цивільного кодексу України особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року №703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно з пунктом 2.13.2 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану відповідно до пункту 1.7 Правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Отже, відмова від фіксації в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні», відповідно до якої громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Національна належність особи, таким чином, є актом особистого самовизначення особи і жодним чином не впливає на її публічно-правові відносини з державою. Фіксація факту національності особи у документі, що посвідчує особу, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

З таким висновком узгоджується позиція Верховного Суду щодо неможливості встановлення в судовому порядку фактів щодо належності особи до певної національності1.

Крім того, при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою мав відмовити у відкритті провадження на підставі частини другої статті 122 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, а коли справу вже відкрито - закрити провадження у ній.

Проте, суд на це уваги не звернув та безпідставно відкрив провадження у справі і розглянув її по суті, хоча заявлені вимоги не можуть бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства.

За наведених обставин та відповідно до вимог ст.377 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст. 258,259,367,374,377,381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Корольовського районного відділу у м.Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 листопада 2017 року скасувати.

Закрити провадження у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлена особа: Корольовський районний відділ у м.Житомирі УДМС України в Житомирській області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 22.02.2018 року.