Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 712/15975/17 Провадження 2/712/504/18

27 квітня 2018 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді - МАРЦІШЕВСЬКОЇ О.М.

за участю секретаря судового засідання Олефіренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання незаконними дій та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів - приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_2 (м.Черкаси, вул.В.Чорновола,118, оф.8),Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (вул.Грушевського,1д, м.Київ, 01001), посилаючись на те, що на підставі укладеного 06.03.2007р. з ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитного договору №CSIPCK00000047 їй був виданий кредит у сумі 56640 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 06 березня 2027 року. В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором позивач за договором іпотеки №CSIPCK00000047 від 06.03.2007р. передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру загальною площею 79,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, належну їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2007р. Заочним рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 17.02.2014р. позов ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 задоволено та звернуто стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 шляхом продажу вказаної квартири ПАТ КБ "Приватбанк" з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_1 з вказаної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в м.Черкаси. 13.11.2017р. відповідач надіслав позивачці претензію від 02.10.2017р. з вимогою звільнити протягом 30 днів з моменту отримання претензії квартиру АДРЕСА_4 із одночасним зняттям з реєстраціного обліку та до якої було додано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме, з якої позивачка дізналась, що приватним нотаріусом ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію від 24.10.2016р. за ПАТ КБ "Приватбанк" було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_4. Підставою для реєстрації права власності на вказаний об"єкт нерухомості був договір іпотеки від 06.03.2007р. Вважає, що вчинення державної реєстрації нотаріусом здійснено неправомірно в порушення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідачами не враховано, що вказана квартира є єдиним її та родини житлом, позивач ранвше скористався правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Просить визнати незаконними дії приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_2 щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ "Приватбанк" на квартиру №39, що знаходиться за адресою: вул.Ярославська,34, м.Черкаси; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32017470 від 24.10.2016р. Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ "Приватбанк", на вказану квартиру та стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги повністю не визнав, заперечував проти їх задоволення з тих підстав, що, виконавши вимоги ст.35 Закону України "Про іпотеку", 24.10.2016р. Банк звернувся до приватного нотаріуса з заявою про реєстрацію права власності на зазначену квартиру відповідно до іпотечного договору через невиконання боржником умов договору, на що останній вчинив дії щодо перереєстрації права власності, індексний номер 32017470 від 24.10.2016р. Твердження позивача щодо застосування до даних правовідносин положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року, який набрав чинності з 07.06.2014р., відповідачем не приймаються. Мораторій відповідно до п.2 ч.1 ст.263 ЦК України є відстроченням виконання зобов"язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов"язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Дія цього Закону стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Представник позивача у відповіді на відзив вважає, що наведені відповідачем у відзиві заперечення підлягають відхиленню з тих мотивів, що оскільки станом на час прийняття приватним нотаріусом ОСОБА_2 рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно набрало законної сили рішення Соснівського районногосуду м.Черкаси у справі №2-2949/11 від 17 лютого 2014р. про задоволення вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаної квартири ПАТ КБ "Приватбанк" з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень необхідних для здійснення продажу та виселення, відповідачами порушено право ОСОБА_1 як власника нерухомого майна та іпотекодавця. Отже, дії, які є предметом даного спору, відповідачі могли здійснити лише у позасудовому порядку та до набрання рішенням суду у справі №2-2949/11 від 17.02.2014р. законної сили. А тому рішення нотаріуса від 24.10.2016р. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ПАТ КБ "Приватбанк" на підставі договору іпотеки квартири від 06.03.2007р. є незаконним, оскільки суперечить умовам договору іпотеки та Закону України "Про іпотеку", а тому підлягає скасуванню.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просили задовольнити з підстав, викладениху позові та відповіді на відзив.

Представник ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відповіді на відзив.

Приватний нотаріус ОСОБА_2 у наданій суду заяві просив розглянути справу без його участі, у вирішенні питання щодо предмету спору покладався на розсуд суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, а також сплати процентів, належних йому, якщо інше не передбачено договором. Зазначена норма закону застосовується також до відносин за кредитним договором в силу вимог ст.1054 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону, або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобовязання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшити їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що 06.03.2007р. між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено кредитний договір №CSIPCK00000047, згідно якого позивачці був виданий кредит у сумі 56640 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 06 березня 2027 року.

В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором позивачка за договором іпотеки №CSIPCK00000047 від 06.03.2007р. передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру загальною площею 79,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, належну їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2007р.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 17.02.2014р. позов ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 задоволено та звернуто стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 шляхом продажу вказаної квартири ПАТ КБ "Приватбанк" з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень необхідних для здійснення продажу.Виселено ОСОБА_1 з вказаної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в м.Черкаси.

13.11.2017р. відповідач надіслав позивачці претензію від 02.10.2017р. з вимогою звільнити протягом 30 днів з моменту отримання претензії квартиру АДРЕСА_4 із одночасним зняттям з реєстраційного обліку з підстав набуття права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна від 19.01.2018р.№111174429 приватним нотаріусом ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію від 24.10.2016р. за ПАТ КБ "Приватбанк" було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_4. Підставою для реєстрації права власності на вказаний об"єкт нерухомості був договір іпотеки від 06.03.2007р., серія та номер:863.

Статтею 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У ч. 1 та ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими

наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

У п.22, п.27 договору іпотеки №CSIPCK00000047 від 06.03.2007р. передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов"язаний письмово повідомити іпотекодавця.

При укладенні договору іпотеки №CSIPCK00000047 від 06.03.2007р., який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_5, позивачка погодилась з такими умовами договору іпотеки, отже вважала дані умови прийнятними. При укладенні вказаного правочину не існувало ніяких умов, які б примусили позивачку прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах.

Відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

22.07.2016р. та 19.09.2016р. позивачці були направлені вимоги про усунення порушень умов кредитного договору в 30-денний строк з моменту отримання вимоги шляхом оплати кредитної заборгованості, в яких повідомлялось, що у випадку не виконання вимоги буде здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.37 Закону «Про іпотеку» шляхом набуття предмету іпотеки у власність для повернення кредитних коштів.

Набрання законної сили рішення суду у спорі між сторонами щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку ст.38 Закону «Про іпотеки» не позбавляє іпотекодавця права звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, узгодженому сторонами договору іпотеки. В даному випадку вибір способу правового захисту належить іпотекодержателю, задоволення вимог за рахунок іпотечного майна підлягає урахуванню при вирішення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Доводи позову про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд вважає безпідставним, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, щотаке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Системний аналіз положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника), оскільки вказаний закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань та є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього закону на період його чинності. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 6 лютого 2018 року у справі № 369/3942/16-ц.

Крім того, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності 07.06.2014р. після постановлення рішення суду від 17.02.2014р. про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким виселено позивачку з квартири АДРЕСА_5, а тому посилання позивачки, що станом на прийнятя оскаржуваного рішення в 2016 році вона проживала у вказаній квартирі по суті стосується посилання на не виконання нею вказаного судового рішення, що не може бути визнане правомірним.

Доводи позивачки про реєстрацію з 04.05.2007р. у квартирі,яка була предметом іпотеки, неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд вважає такими, що не обґрунтовують позовні вимоги, виходячи з наступного.

На момент укладення договору іпотеки №CSIPCK00000047 від 06.03.2007р. права неповнолітньої доньки позивачки на користування житловим будинком були відсутні, оскільки згідно з довідкою про склад сімї від 19.12.2017р. дитина зареєстрована після його укладення 04.05.2007 року. (а.с.16). Крім того, п.12. п.п.12.6 іпотекодавець засвідчила, що відносно договору іпотеки відсутні права третіх осіб, в тому числі не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.18.12 договору іпотеки №CSIPCK00000047 від 06.03.2007р. іпотекодавець зобовязався не передавати предмет іпотеки в користування будь-яким особам без отримання попередньої письмової згоди на це іпотекодержателя.

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, реєстрація неповнолітньої доньки позивачкою здійснена без згоди на це іпотеко держателя, що позивачем не спростовано, отже докази правомірності користування спірною квартирою неповнолітньою дитиною суду не надані.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності угоди, якщо її недійсність прямо не встановлена законом або якщо вона не визнана судом недійсною.

Договір іпотеки №CSIPCK00000047 від 06.03.2007р. на момент прийняття оспорюваних дій та рішення був чинним, а тому підлягав до виконання, обтяження належного позивачці нерухомого майна на підставі договору іпотеки не було припиненим. Наявність заборгованості підтверджує порушення боржником виконання умов кредитного договору, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання позивачкою своїх зобов'язань по кредитному договору кредитодавцю спричинені збитки у вигляді неповернених кредитних коштів та не отриманих доходів, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержатель мав право на звернення стягнення боргу на предмет іпотеки. Укладаючи договір іпотеки, позивачка надала згоду на перехід права власності (відчуження) предмета іпотеки до іпотекодержателя у позасудовому порядку в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин.

Як убачається зі змісту договору іпотеки від 06 березня 2007 року сторони погодили передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Дане застереження в договорі свідчить про те, що сторони досягли згоди про можливість такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, такі умови договору є результатом домовленості сторін, що відповідає п. 3 ст. 3 ЦК України.

Враховуючи положення ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі наданих сторонами доказів, встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що кредитор скористався своїм правом в межах договору і чинного законодавства звернути стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки у встановленому законом порядку. За викладених обставин, заявлений позов не підлягає задоволенню.

Суд також виходить з того, що правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст. 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При цьому ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Предявляючи даний позов, позивачка посилалась на те, що на підставі спірного рішення про державну реєстрацію приватного нотаріуса право власності на спірну квартиру іпотекодержателем було набуте без законних підстав і такими діями порушене її право власності, оскільки майно вибуло з власності іпотекодавця поза його волею без законних підстав. Отже, спір виник із цивільних правовідносин і справа за правилами ст. 19 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 4,7,10,81,141, 263-266 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання незаконними дій та скасування рішення про державну реєстрацію від 24 жовтня 2016 року права власності на квартиру АДРЕСА_6.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Дата складення повного тексту рішення 03 травня 2018 року.