Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2018 року м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Нікандрової С.О., за участю секретаря судового засідання Гончарової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

24 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та відшкодування моральної шкоди, який уточнила в ході підготовчого судового засідання. Позов мотивувала тим, що на початку лютого 2013 року відповідач ОСОБА_2, яка є рідною сестрою позивача ОСОБА_1, звернулася до позивача з проханням про допомогу щодо надання їй можливості тимчасово проживати у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1. З дозволу власника квартири ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 до вирішення її сімейних проблем вселилася до вищевказаної квартири позивача. Позивач за свій рахунок утримувала відповідачку, допомога зібрати всі необхідні документи і стати на облік до центру зайнятості, а згодом оформити пенсію за віком. Проте, відповідач, ставши фінансово незалежною, почала запрошувати в квартиру сторонніх чоловіків у квартиру, вживати разом з ними алкогольні напої, влаштовувати скандали, не несла витрат на сплату комунальних послуг. В червні 2016 року між сторонами було досягнуто згоди про те, що відповідач буде утримувати квартиру у чистоті і вчасно сплачувати поточні комунальні послуги. З січня 2017 року на прохання відповідача ОСОБА_2 з метою оформлення субсидії, позивач дозволила відповідачу зареєструватися у спірній квартирі. Через місяць відповідач, ігноруючи попередні домовленості, стала приводити чоловіків в квартиру і розпивати спиртні напої, перестала прибиратися у квартирі, платити за житлово-комунальні послуги, щодня влаштовувала скандали, чим зробила спільне проживання в одній квартирі неможливим, у звязку з чим в березні 2017 року позивач врізала замки і закрила дві кімнати спірної квартири і стала жити окремо в іншій квартирі. У звязку з вищевикладеним, позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселити з квартири АДРЕСА_2, без надання іншого жилого приміщення, стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди в розмір 2500 грн. та судові витрати в сумі 1344,80 грн.

Ухвалою Василівського районного суду від 18 грудня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2018 року закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд цивільної справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовчі судові засідання, які призначалися на 12.01.2018 року, 30.01.2018 року, 20.02.2018 року, та судові засідання, призначені на 19.03.2018, 06.04.2018 року, не з'явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву не надала, належним чином за місцем реєстрації повідомлена про розгляд справи, поштові конверти з судовими викликами повернуті за закінченням строку зберігання.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №104288646 від 20.11.2017 року, №104288583 від 20.11.2017 року (а.с.9,10).

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради №989 від 15 березня 2018 року, а також відповіді виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради №19/743 від 28 грудня 2017 року на запит суду, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, з 31 січня 2017 року.

Згідно акту перевірки реєстрації та проживання від 17 листопада 2017 року (а.с.65), комісія у складі депутата міської ради ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, засвідчений секретарем Дніпрорудненської міської ради ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована з 31.01.2017 року і проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, систематично порушує правила соціального співжиття (вживає спиртні напої, приводить невідомих чоловіків у будинок, систематично не вносить плату за комунальні послуги, квартира знаходиться у антисанітарних умовах), що робить неможливим для ОСОБА_1 проживання з нею в одній квартирі. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 17.11.2017 року (а.с.66), у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_2 з чоловіком (особа якого не встановлена), квартира знаходиться в антисанітарних умовах (не прибирається, покривається товстим шаром бруду, з квартири йде неприємний запах). Нещодавно відремонтована квартира потребує ремонту, всі речі в зношеному стані.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України №475/97ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути

протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За порівняльним аналізом статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Вирішуючи спір, суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 вселилася в квартиру з дозволу її власника ОСОБА_1, не є членом сімї позивача в розумінні ст.64 ЖК України, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, тому до спірних правовідносин застосовуються статті 383, 391 ЦК України.

Аналіз норм статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

За таких обставин, оскільки відповідач ОСОБА_2 не є членом сім'ї позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство, не є власником житла, зареєстрована і проживає у належній позивачу квартирі, чим створює перешкоди позивачу у здійсненні прав власника, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням і виселити з квартири АДРЕСА_4, без надання їй іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка у розумінні ст.23 ЦК України, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Позивач у позовній заяві стверджує, що внаслідок неправомірних дій відповідача виникла значна заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг, відповідач своїми діями призвела квартиру в плачевний стан, у звязку з чим позивач відчуває душевні страждання за зіпсоване майно, неповагу до себе у власній квартирі з боку відповідачки, тому просить стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 2500 грн.

Суд приходить до висновку, що доказів, які б підтверджували факт завдання позивачу моральної шкоди діями відповідача, матеріали справи не містять, а відповідно підстави для задоволення позову в цій частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4) такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою 24 будинку 12А по вул. Центральна в м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області.

Виселити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4) з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого жилого приміщення.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4) на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте Василівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХШ перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений і підписаний 16.04.2018 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_7