ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/708/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбановський Ю.І.
Провадження № 22-ц/817/197/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Ткач О. І., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Сович Н.А.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника - адвоката ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/708/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2018 року, постановленого суддею Дзюбановський Ю.І., повний текст рішення складено 04 вересня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту для проїзду транспортних засобів по наявному шляху,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, в якому просить встановити земельний сервітут на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) щодо земельної ділянки ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) шириною 4,3м. та довжиною 10м. на відстані 25,5м. від АДРЕСА_1 для проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що вона є власником домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1. Вказане нерухоме майно було придбано у ОСОБА_5, який є чоловіком відповідачки ОСОБА_3

Власником суміжної земельної ділянки є відповідачка ОСОБА_3 При придбанні земельної ділянки та домоволодіння існував єдиний заїзд шириною 4,3 м. до домоволодіння через провулок, який межував із земельною ділянкою ОСОБА_3 Під час купівлі земельної ділянки та домоволодіння продавець ОСОБА_5 запевняв, що вказаний заїзд буде завжди вільним і ніхто не буде створювати перешкод у його використанні.

Однак, вже протягом тривалого часу відповідачка ОСОБА_3 чинить перешкоди та порушує правила добросусідства, а саме на частині земельної ділянки, яка використовувалася як заїзд на подвір'я ОСОБА_1, розмістила будівельні матеріали, встановила на місці заїзду опори для воріт, не надає можливості вільного проходу і проїзду на земельну ділянку ОСОБА_1, як це вказувалося продавцем ОСОБА_5

Приймаючи до уваги те, що відповідачка ОСОБА_3 в добровільному порядку не хоче надати частину своєї земельної ділянки для проїзду транспортного засобу вже по наявному шляху, який існував до придбання позивачем земельної ділянки, між сторонами не досягнуто ніяких домовленості відносно цих обставин, позивачка ОСОБА_1 не може належним чином реалізувати набуте право власності, інший спосіб для встановлення заїзду потребує значних матеріальних затрат, а тому просить суд встановити земельний сервітут на її користь відносно земельної ділянки відповідачки, оскільки даний спосіб є найменш обтяжуючий для неї.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2018 року вирішено:

"В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту для проїзду транспортними засобами - відмовити."

Не погодившись із даним рішенням представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність.

Зазначає, що в 2008 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - чоловіком відповідачки ОСОБА_3, існувала домовленість про купівлю домоволодіння АДРЕСА_1 із збереженням права проїзду через заїзд з АДРЕСА_1, та цей факт підтверджений розпискою про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_1 грошей в якості завдатку на підтвердження зобов'язання купити будинок.

Також суд першої інстанції не дав належної оцінки звіту №10/02-17с «Про проведення обстеження земельних ділянок, споруд і насаджень для визначення можливості влаштування в'їзду у господарський двір домоволодіння ОСОБА_1.», який вона надала в обґрунтування заявлених вимог, і таким чином, виявив однобокість та суб'єктивність при ухваленні судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що встановлення земельного сервітуту через її земельну ділянку не є єдиним можливим способом для ОСОБА_1 проходити та проїжджати до своєї власної земельної ділянки. Так судом першої інстанції здобуто належні та допустимі докази, які вказують на можливість влаштування проїзду до домоволодіння позивачки зі сторони АДРЕСА_2. Окрім того, встановлення такого земельного сервітуту буде обмежувати її право власності, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, хоча про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином.

У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у її відсутності.

ОСОБА_3 та її представник - адвокат ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечили, рішення суду вважають законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Судом встановлено наступні обставини, які не заперечувались сторонами.

ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка, на якій вони розташовані, по АДРЕСА_1.

Право власності на вказане нерухоме майно ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 29 червня 2010 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, що розташована в АДРЕСА_1 від 29 червня 2010 року, укладених між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_1, який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_1

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності від 04 серпня 2010 року ОСОБА_1 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1

Як вбачається із Державного акту серії НОМЕР_1 від 27 жовтня 2009 року, на його зворотній стороні, приватним нотаріусом вчинено запис про посвідчення 29 червня 2010 року за реєстром №1584 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,15 га в АДРЕСА_1, в користь ОСОБА_1

Також встановлено, що рішенням Підгороднянської сільської ради від 20 березня 2009 року №491 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,07 га у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, ненаданих власність або постійне користування в межах населеного пункту за адресою с. Підгороднє і передано у власність земельну ділянку площею 0,07 га ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в с. Підгороднє Тернопільського району.

Згідно Державного акту серії НОМЕР_2 від 04 серпня 2009 року земельна ділянка площею 0,07 га в с. Підгороднє Тернопільського району для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення Підгороднянської сільської ради від 20 березня 2009 року №491 належить на праві власності ОСОБА_3

Земельна ділянка ОСОБА_3 межує із земельною ділянкою, на якій розміщене домоволодіння ОСОБА_1

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивачка просила встановити сервітут щодо земельної ділянки ОСОБА_3 облаштованої під заїзд з АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку ОСОБА_3 не є єдиним можливим способом для позивачки проходити та проїжджати до своєї земельної ділянки, а у випадку встановлення сервітуту невиправдано обмежиться право власності відповідачки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Інститут земельного сервітуту передбачений також Цивільним кодексом України.

Так, згідно ст. 401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 403 ЦК України визначено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

З аналізу наведених норм слідує, що сервітут також може встановлюватись на підставі судового рішення. Однією з основних ознак сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди, щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо.

Таким чином, закон вимагає від позивачки надання суду доказів того, що обслуговування та користування будинковолодінням є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Як вбачається з позовної заяви та заперечень відповідачки сторони намагалися врегулювати питання сервітуту добровільно, однак досягнути домовленості не вдалося.

Судом першої інстанції установлено, що сторони у справі є суміжними землекористувачами і проїзд до домоволодіння ОСОБА_1, який через земельну ділянку ОСОБА_3 фактично існував станом на дату укладення договорів купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки.

Крім того, як вбачається із довідки Підгороднянської сільської ради від 19 лютого 2016 року №43, ОСОБА_1 має два заїзди до свого домоволодіння по АДРЕСА_1 а другий заїзд використовує через частину ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_3 Будівельні матеріали на ділянці, яка використовується як заїзд на подвір'я ОСОБА_1 відсутні.

Згідно висновку судового експерта ОСОБА_6 Від 28 листопада 2016 року №513/16-22 за наслідками проведення судової земельно-технічної експертизи встановлено, що заїзд на земельну ділянку ОСОБА_1 через земельну ділянку ОСОБА_3 існує шириною 4,30м та довжиною 10,0м. Менш обтяжливим способом влаштування проходу та проїзду через земельну ділянку ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) для суміжного землевласника ОСОБА_1 на її земельну ділянку до будинковолодіння по АДРЕСА_1 можливий тільки по існуючому заїзді зі зменшенням ширини заїзду до 3,5м. Іншим єдиним можливим варіантом влаштування проходу та проїзду на земельну ділянку ОСОБА_1 до її будинковолодіння (АДРЕСА_1), окрім як через земельну ділянку ОСОБА_3 по АДРЕСА_2, є влаштування проходу та проїзду через свою власну ділянку зі сторони АДРЕСА_2. Влаштування проїзду в цій частині земельної ділянки потребує робіт по демонтуванню підпірної стінки по ширині проїзду, твердого покриття проїзду, знищення молодої посадки плодових дерев, укріплення септику та значних затрат в грошовому еквіваленті.

Висновком судового експерта ОСОБА_7 від 02 квітня 2018 року №920/17-22 за наслідками проведеної судової будівельної експертизи, зокрема встановлено, що для влаштування проїзду через земельну ділянку ОСОБА_1, їй необхідно викорчувати близько 6-7 фруктових дерев та близько 30 шт. кущів, замовити у ліцензованій проектній організації проект на влаштування проїзду, в ході якого дослідити можливість сприйняття навантаження на інженерні комунікації та споруди, які улаштовані на місці можливого проїзду, передбачити демонтаж трьох підпірних стінок та споруди вольєру для домашньої тварини. Вартість робіт, які необхідно виконати може надати ліцензована проектну організація після проведення обстеження та виготовлення проектно-кошторисної документації на проведення робіт по влаштуванню проїзду.

У звіті №10/02-17с «Про проведення обстеження земельних ділянок, споруд і насаджень для визначення можливості влаштування в'їзду у господарський двір домоволодіння ОСОБА_1.», зазначено, що збудована підпірна стінка, що одночасно є фундаментом огородження ділянки ОСОБА_1 є самочинна. На ділянці ОСОБА_1 наявний асфальтований в'їзд до її будинку з АДРЕСА_2 шириною 3,3м. із заїздом в існуючий гараж, розміщений в цокольному поверсі житлового будинку. Входи в будинок наявні з існуючого заїзду через гараж та асфальтованою пішохідною доріжкою шириною 1,0м., з цього ж заїзду через парадний вхід в будинок. По цій же доріжці є вхід на господарський двір домоволодіння. Аналогічні (і єдині) в'їзди є до багатьох будинковолодінь на даній вулиці, ширина земельної ділянок у них ідентична, додаткових в'їздів власники не влаштовують, оскільки існуючі (аналогічні наявному у споживача) достатні для повноцінною проживання, а влаштування додаткового вимагає втрати частини земельної ділянки. На прилеглій до АДРЕСА_2 земельної ділянки позивачки ОСОБА_1 існує можливість зробити заїзд до господарського двору.

В позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала, що для встановлення іншого заїзду необхідно буде затратити велику кількість коштів та демонтовувати існуючі підпірні стіни, а тому єдиний найменш обтяжливий спосіб для влаштування проїзду є встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку ОСОБА_3

Проте, як встановлено матеріалами справи, позивака користується центральним заїздом до належного їй будинковолодіння з АДРЕСА_2, довжина якого становить 7,64 м. (а.с.177)

Таким чином, фактично доводи позивачки щодо необхідності встановлення сервітуту зводяться до забезпечення їй певного рівня комфорту в користуванні майном, а реальної необхідності, підкріпленої доказами неможливості користування майном, для встановлення сервітуту позивачкою не наведено.

ОСОБА_1 не довела, що відсутність заїзду у двір власного будинковолодіння з території, яка перебуває у власності відповідачки створює їй перешкоди у використанні і обслуговуванні належного їй майна.

Окрім того, вказаний сервітут полягатиме лише в тому, що позивачка зможе заїжджати у двір з частини домоволодіння ОСОБА_3 так як це заощадить її кошти для облаштування заїзду з АДРЕСА_2.

Та обставина, що спірна частина земельної ділянки використовувалась позивачкою як заїзд транспортних засобів сама по собі не може бути підставою для встановлення земельного сервітуту, оскільки рішенням Підгороднянської сільської ради від 20 березня 2009 року №491, яким передано у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,07 га , визначено цільове призначення цієї земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів можливості для позивачки заїзду на власну території інакше, ніж через земельну ділянку ОСОБА_3

Також колегія суддів керується частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також у практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Таким чином, встановлення такого земельного сервітуту буде обмежувати правомочність ОСОБА_3 як власника земельної ділянки по АДРЕСА_2 Безпідставними є доводи апелянта, що суд першої інстанції належним чином не обґрунтував підстави відхилення доказів позивачки та підстави прийняття до уваги звіту №10/02-17с «Про проведення обстеження земельних ділянок, споруд і насаджень для визначення можливості влаштування в'їзду у господарський двір домоволодіння ОСОБА_1.», оскільки відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що в 2008 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - чоловіком відповідачки ОСОБА_3 існувала домовленість про купівлю домоволодіння АДРЕСА_1 та цей факт підтверджений розпискою про передачу грошей в якості завдатку, так як матеріалами справи підтверджено, що на даний час титульним власником вищенаведеного землеволодіння виступає саме ОСОБА_3

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що при вирішенні справи не враховано висновки звіту №10/02-17с «Про проведення обстеження земельних ділянок, споруд і насаджень для визначення можливості влаштування в'їзду у господарський двір домоволодіння ОСОБА_1.» складений 27 лютого 2017 року експертом Мінрегіонбуду України А.Н. Богомольним на замовлення ОСОБА_3

Як вбачається із його змісту, він містить переоцінку висновків судового експерта ОСОБА_6 від 28 листопада 2016 року №513/16-22.

Проте судом першої інстанції ухвалою від 14 березня 2017 року призначена будівельна технічна експертиза і таким чином суд дослідив нові докази з урахуванням висновку судового експерта Переймибіди В.М. від 02 квітня 2018 року №920/17-22 та дав правову оцінку всім доказам у їх сукупності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова буде складена 20 листопада 2018 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Ткач О.І.

Шевчук Г.М.