Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 302/626/15-ц

провадження № 61-2429св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Лозянська сільрада Міжгірського району Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року у складі колегії суддів: Куцина М. М., Павліченка С. В., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 25 січня 1957 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. До складу спадщини, яку вона прийняла після смерті чоловіка, як спадкоємець першої черги за законом у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, постійно проживаючи зі спадкодавцем, входить земельна ділянка площею 0,1596 га, розташована в урочищі «Чертіж» в селі Лозянське Міжгірського району Закарпатської області.

23 лютого 2015 року Лозянська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області прийняла рішення, яким визнала дорогою загального користування під'їзну дорогу до земельної ділянки урочища «Чертіж» шириною 3 м з верхньої частини, належної їй у порядку спадкування за законом, спірної земельної ділянки.

Посилаючись на порушення права власності на землю, на положення статті 144 Конституції України, частини другої статті 22 ЦК України, статті 12, 152, 154, 155 ЗК України, позивач просила зупинити та визнати недійсним рішення Лозянської сільської ради від 23 лютого 2015 року № 19 «Про дорогу загального користування».

29 червня 2015 року рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області позов ОСОБА_1 задовольнено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 23 лютого 2015 року № 19. Стягнуто з Лозянської сільради на користь ОСОБА_1 243 грн 60 коп. понесених витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Лозянська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області не довела суду, що спірна земельна ділянка, яка ввійшла до під'їзної дороги загального користування, не є об'єктом права приватної власності позивача та спадкоємців ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вказану земельну ділянку не було передано до комунальної власності у встановленому законом порядку, а тому оспорюване рішення Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області є незаконним та підлягає скасуванню.

18 вересня 2015 року рішенням апеляційного суду Закарпатської області рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

16 травня 2016 року рішенням апеляційного суду Закарпатської області рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 червня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не доведено факту порушення її права власності на земельну ділянку, а тому підстави для задоволення позову та визнання недійсним оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування відсутні.

У червні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну каргу в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що при винесенні оскаржуваного рішення про визнання дороги загального користування Лозянська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області вийшла за межі своїх повноважень та розпорядилася землями, що належать їй у порядку спадкування після смерті чоловіка - ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що було встановлено рішенням районного суду.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що з 25 січня 1957 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

18 червня 2003 року ОСОБА_2 на підставі рішення Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 29 грудня 2002 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,6049 га, що розташована на території сільради, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Надана ОСОБА_2 земельна ділянка фактично складається з семи земельних ділянок у різних урочищах, при цьому в урочищі «Чертіж» розташована одна з них, а саме земельна ділянка площею 0,1596 га, яка межує із землями загального користування та землями ОСОБА_3 й ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 та проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2 у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України.

Рішенням 35 сесії 6-го скликання Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 23 лютого 2015 року № 19 розглянуто заяву ОСОБА_4, визнано дорогою загального користування шириною 3 метри під'їзну дорогу до земельної ділянки урочища «Чертеж» з верхньої частини земельної ділянки ОСОБА_1, жительки села АДРЕСА_1 (а. с. 17).

Згідно з державним актом ОСОБА_2 надана у власність земельна ділянка, яка фактично складається з семи ділянок у різних урочищах, які складають загальну площу всієї ділянки. При цьому в урочищі «Чертіж» розташована одна з цих семи складових, а саме, ділянка площею 0,1596 га, яка по лінії А-Б межує із землями загального користування (дорогою), по лінії Б-В межує із землями ОСОБА_3, а по лінії В-Г - із землями ОСОБА_4

Згідно з актом, складеним комісією Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 10 жовтня 2014 року у присутності сторін спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та жительки села АДРЕСА_1 ОСОБА_7, встановлено, що жителі села АДРЕСА_1 ОСОБА_1 і ОСОБА_7 самовільно скопали під'їзну дорогу шириною 3 м до земельної ділянки ОСОБА_4; обміром земельної ділянки, що належала в урочищі «Чертіж» ОСОБА_2, встановлено, що її площа з 0,1596 га збільшилася до 0,1896 га внаслідок самовільного захоплення землі за рахунок під'їзної дороги «з верхньої частини вказаної земельної ділянки».

Апеляційний суд, досліджуючи докази у справі, зокрема вищезазначений акт від 10 жовтня 2014 року дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 було самовільно захоплено земельну ділянку площею 0,03 га, за рахунок чого площа земельної ділянки, що належить ОСОБА_2, збільшилась з 0,1596 га до 0,1896 га землі, і таке збільшення розміру спірної земельної ділянки відбулося за рахунок під'їзної дороги «з верхньої частини вказаної земельної ділянки», яка відноситься до земель територіальної громади Лозянської сільської Ради Міжгірського району і є комунальною власністю цієї громади.

Такі висновки апеляційного суду відповідають встановленим у справі обставинам з огляду на таке.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Зокрема, відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з вимогами статті 31 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір, апеляційний суд відповідно до положень статті 10 (у редакції чинній на час розгляду справи) роз'яснив сторонам у справі їх права та обв'язки, зокрема право заявити клопотання про призначення у цій справі відповідної експертизи, попередив про наслідки вчинення або не вчинення цієї процесуальної дії.

Клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи від сторін не надходило.

За таких обставин, апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що частина спірної земельної ділянки, через яку було прокладено дорогу загального користування, відноситься до земель комунальної власності територіальної громади Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Позивачем у справі не надано суду належних та допустимих доказів (статті 57, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), що оскаржуваним рішенням Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 23 лютого 2015 року було порушено її право та зменшено розмір земельної ділянки, що належить їй як спадкоємцю після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило