БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1319/17
Провадження № 2/497/35/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря Ковтун О.І.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

їх представника - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

їх представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград матеріали цивільної справи позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення понесених витрат на ремонт будинку, та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Первісна позовна заява надійшла до суду 06.09.2017 року (а.с.3).

11.09.2017 року ухвалою Болградського районного суду Одеської області відкрито провадження за первісним позовом (а.с.19).

06.10.2017 року постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову та об'єднання його в одне провадження з первісним позовом (а.с.28-29, 68).

Названа справа перебувала у провадженні судді Кравцової А.В. до 27 квітня 2018 року (а.с.128).

Розпорядженням від 02.05.2018 року за №11 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, обґрунтування призначення проведення повторного автоматичного розподілу судової справи: згідно ухвали судді Кравцової А.В. на підставі вимог ст. 204 ч.4 ЦПК України (а.с.129) автоматизованою програмою документообігу вищезазначена справа повторно розподілена на розгляд судді Кодінцевій С.В. (а.с.129, 130).

Ухвалою від 03.05.2018 року справу прийнято до провадження суддею Кодінцевою С.В. та призначено до підготовчого засідання в загальному позовному провадженні (а.с.131).

Під час підготовчого розгляду 25.07.2018 року представником позивачів за первісним позовом подано заяву про залишення уточнених первісних позовних вимог в частині: - зобовязання повернути житловий будинок, розташований за адресою: вул. Бессарабська, №46, с.Криничне, Болградський район, Одеська область, - зобовязання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком; - усунення перешкод шляхом виселення з житлового будинку (а.с.154) без розгляду. Проте в частині вимог про відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу вирішити по суті, та стягнути з відповідачів на користь позивачів усі понесені ними витрати.

15.08.2018 року через канцелярію суду позивачі за первісним позовом подали до суду заяву, оформлену належним чином, якою просили прийняти їх відмову від первісних позовних вимог до ОСОБА_1, ОСОБА_2 в звязку з добровільним виконанням відповідачами їх позовних вимог у повному обсязі, закриття провадження за первісним позовом, та стягнення з відповідачів на їх користь судових витрат (а.с.168).

Ухвалою від 15.08.2018 року (а.с.169-171) прийнято відмову позивачів за первісним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 від первісних позовних вимог.

Провадження за первісним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення закрито.

Вирішено питання судових витрат за первісним позовом.

Заяву позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 про залишення позовних вимог в частині без розгляду задоволено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 суми завдатку 13 112.00 гривен та додаткової суми в розмірі завдатку 13 112.00 гривен, всього 26224.00 гривен за порушення обовязку з продажу будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Болградський район, с. Криничне, вул. Бессарабська, №46 залишено без розгляду.

Таким чином, судовому розгляду підлягають уточнені позовні вимоги від 30.07.2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення коштів на ремонт будинку, моральної шкоди в розмірі 106 000.00 гривен, та судові витрати (а.с.161-162).

Позивачі просять постановити рішення, яким стягнути з:

- ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на ремонт будинку у сумі 17 241.50 гривен;

- з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну їй та її дітям у сумі 106 000.00 гривен;

- з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у сумі 2 592.00 гривен.

В обґрунтування позову позивачі стверджують, що 24.11.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відбулась домовленість про купівлю-продаж будинку, розташованого за адресою: вул. Жовтнева, №46, с. Криничне, Болградський район Одеська область, та позивач передала відповідачу ОСОБА_4 задаток у сумі 500.00 доларів США, в звязку з чим ОСОБА_4 написала розписку про отримання задатку та обовязок за один рік виготовити державний акт про право власності на землю. Також в розписці ОСОБА_4 вказала, що вона дозволяє ОСОБА_1 вселитися в будинок та здійснювати ремонт та поліпшення будинку.

Так як ОСОБА_4 дозволила їй, позивачу вселитися в будинок, то вона вселися в нього разом зі своїми трьома дітьми, та колишнім чоловіком, який є батьком дітей.

Будинок був у непридатному стані, тому вона з ОСОБА_2, батьком дітей здійснили поточний ремонт будинку, для можливості в ньому проживати. За весь час проживання вони, позивачі витрати на ремонтні роботи, будівництво басейну, вбиральні 17 241.50 гривен, значну частину робіт робили власноручно. Крім того, вони позивачі сплачували податки за земельну ділянку, та податок на «самообкладання», сплачували своєчасно кошти за спожиту електроенергію.

Відповідачі постійно змінювали договірні відносини, змінювали вартість будинку, остаточно вони домовились про ціну будинку 2 400 доларів США, але всієї суми не мали, тоді як відповідачі не мали повного пакету документів для оформлення угоди купівлі-продажу будинку. Також позивачі стверджують, що їм не було відомо, що власниками будинку є обоє відповідачів.

Після того, як вони позивачі привели будинок до ладу, придатного для проживання, відповідачі повідомили, що не мають наміру продавати будинок, та стали вимагати виселення.

Аби примусити нас, позивачів виселитися з їхнього будинку, відповідачі відключили будинок від електропостачання. Вона, позивач ОСОБА_1 позбавлена була можливості готувати дітям, прати та прасувати їм білизну та одяг, не мали змоги користуватися побутовою технікою, збирати дітей до школи, вчити з ними уроки. З 01.09.2017 року діти пішли до школи, Їх звичайне життя між тим було порушено, діти страждали. Після чергової сварки з відповідачами вона, позивач захворіла, несла затрати на лікування. Тому вважає. Що діями відповідачів їй, позивачу та її дітям спричинено моральну шкоду, які відповідачі мають відшкодувати.

Позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Надала пояснення з підстав зазначених в уточненому позові. Стверджувала, що саме відповідачі не виконали умови їх угоди, та відмовилися продавати будинок. На даний час, вже і вони самі не бажають купувати будинок. В процесі розгляду справи, вони вирішили укласти мирову угоду з відповідачами, та повернули їй, позивачу аванс у розмірі 500.00 доларів США, а вона з сімєю висилилася з будинку. Оскільки вони позивачі понесли значні затрати на ремонт будинку, проте в ньому не живуть, то вважають, що відповідачі мають відшкодувати їм ці затрати в розмірі 17241.50 гривен. А також, діями відповідачів їй, ОСОБА_8 спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 106 000.00 гривен.

Позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги, пояснив, що він є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1, та батьком їх дітей. Вони з колишньою дружиною мали намір купити будинок, тому було укладено угоду з відповідачами. У них не було всієї суми коштів, а у відповідачів не було оформлено документи на земельну ділянку. Вони з позивачем своїми силами робили ремонт в будинку, несли затрати на придбання будівельних матеріалів. Однак, в літку 2017 року відповідачі почали вимагати висилитися з будинку, та відмовилися продавати його.

Щодо спричиненої йому моральної шкоди, не зміг пояснити в чому вона заключається, та хто із відповідачів і якими діями спричинив йому моральну шкоду, стверджував що особисто йому ніякої шкоди не спричинено.

Представник позивачів підтримала доводи своїх довірителів, та наполягала на їх задоволенні. Стверджувала, що між сторонами були договірні відносини з приводу купівлі-продажу житлового будинку, і відповідач ОСОБА_4 надала дозвіл позивачці ОСОБА_1 вселитися в будинок і здійснювати ремонтні роботи. У подальшому саме відповідач відмовилися продавати будинок, в звязку з чим угода була розірвана, відповідач ОСОБА_4 повернула кошти в розмірі 500 доларів США позивачці, що були сплачені як аванс за будинок, а позивач зі своєю сімєю висилилася з будинку. Однак, позивачі здійснювали ремонтні роботи в будинку, на що затратили значну суму коштів, які наразі відповідачі повинні відшкодувати.

Крім того, діями відповідачів завдано моральну шкоду позивачці та її дітям, оскільки за заявою відповідачки ОСОБА_4 восени 2017 року було відключено електропостачання до будинку. Позивачка позбавлена була можливості готувати, прати, використовувати побутову техніку, були створені незручності, які вплинули на їх звичайний спосіб життя. Діти не могли належним чином роботи уроки. Всі ці обставини, завдали моральної шкоди позивачці та її дітям, а відтак мають бути відшкодовані відповідачами.

Відповідачі категорично заперечували доводи позивачів, вважали їх безпідставними та необґрунтованими, в задоволенні позовних вимог просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 суду пояснила, що позивачі запропонували їй придбати у неї будинок, але усієї суми коштів у них не було, крім того перешкодою для оформлення договору купівлі-продажу будинку було відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку. Вони разом отримали консультацію у юриста, та у присутності цього ж юриста, під її диктовку вона, відповідач написала розписку про отримання 500 доларів авансу. Через місяць-два вона дізналася, що для оформлення угоди купівлі-продажу будинку, як перебуває у власності двох осіб, не потрібно правовстановлюючого документу на земельну ділянку, та відразу ж повідомила позивачу ОСОБА_1 про можливість укладення угоди, проте позивач попросила почекати доки вона накопичить необхідну суму коштів. Час ішов, а позивач так і не бажала укладати угоду. Вона, відповідач неодноразово зверталася до позивачки щодо необхідності проведення розрахунку за будинок та укладення угоди купівлі-продажу, проте позивач не мала необхідної суми коштів. Навесні 2017 року, вона ОСОБА_4 разом з сином прийшли в їх будинок, та категорично попередили позивачів про необхідність укладення угоди. Потім влітку 2017 року, вона ОСОБА_9 ще раз попередила позивачку, що у разі якщо вони не мають наміру купувати частину її будинку, то щоб негайно його звільнили. На що позивач, сказала, що у неї троє дітей та вона і так забере будинок.

Крім того, вона ОСОБА_4 скаржилися на ОСОБА_1 сільському голові, та саме у присутності голови сільської ради на початку вересня 2017 року позивач відмовилася категорично укладати угоду купівлі-продажу будинку, тому вона відповідач ОСОБА_4 і звернулася до суду з позовом про виселення позивача та її сімї з належного їм з чином будинку.

Вона відповідач, не надавала дозволу позивачу будувати вбиральню, будувати басейн для води у дворі будинку, та і дозволу позивачі не запитували, всі роботи проводили самовільно.

Будинок був дещо в кращому стані на час коли позивачі вселялися, а ніж коли виселялися. На горищі зберігали велику кількість арбажика, від якого попадала стеля в кімнатах. Самовільно заклали одні з дверей будинку цеглою.

Позивачі тривалий час проживали в належному їм з відповідачем будинку, жодних коштів за користування будинком їм не сплачували, та так і не виявили бажання укладати угоду купівлі-продажу, тобто позивач сама відмовилися купувати будинок.

На думку відповідача, ніякої моральної шкоди вони з відповідачем не завдали позивачу.

Наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог позивачів.

Відповідач ОСОБА_5 суду пояснив, що він є власником ? частини житлового будинку за адресою: Бессарабська, №46, с. Криничне, Болградський район, Одеська область, власником іншої ? частини є його мати ОСОБА_4. Жодної домовленості між ним, та позивачами щодо продажу його частки житлового будинку у нього не було, оскільки він не мав наміру продавати свою частину будинку. Проте, що мати бажала продати свою частку він знав і не заперечував. Мати неодноразово пропонувала позивачам оформити угоду, однак позивачі постійно відтерміновували час укладення угоди посилаючись на відсутність коштів. Навіть після звернення до суду з позовом про їх виселення, останні не виявили бажання оформити угоду.

Також відповідач стверджував, що він взагалі є неналежним відповідачем оскільки жодних домовленостей між ним та позивачами не було.

Представник відповідачів підтримала позицію своїх довірителів, заперечувала усі доводи позивачів та наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог.

Стверджувала, що між сторонами, а саме відповідачем ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 мали місце договірні відносини з приводу купівлі-продажу ? частини житлового будинку за адресою: вул. Бессарабська, №46, с. Криничне, Болградський район, Одеська область, про що свідчить розписка датована 24.11.2014 роком про те, що ОСОБА_4 отримала 500 доларів США задатку за вказаний будинок, та зобовязалася протягом року виготовити державний акт, який нібито був необхідним для укладенні угоди купівлі-продажу будинку. Також ОСОБА_4 дозволила ОСОБА_1 вселитися в будинок і проводити ремонт по поліпшенню будинку. Протягом трьох років позивач не виявила бажання укласти договір купівлі-продажу на якому наполягала відповідач ОСОБА_4, що у подальшому стало підставою для звернення відповідача до суду з позовом про виселення сімї позивачки. В процесі розгляду справи судом сторони дійшли згоди, відповідач ОСОБА_4 повернула 500 доларів США отриманих як задаток за будинок, а позивач зі своєю сімєю звільнила належний відповідачам будинок.

Вимоги позивача про стягнення коштів, затрачених на ремонт будинку є безпідставними, та до того ж недоведеними. Квитанції, що надані позивачами на підтвердження придбання будівельних матеріалів на ремонт будинку є неналежними і недостовірними доказами, оскільки як стверджували самі позивачі були отримані ними у реалізаторів товарів набагато пізніше після проведених робіт, саме з метою для відшкодування шкоди, а не по факту придбання будівельних матеріалів. До того ж, з досліджених фотокарток взагалі не вбачається наявності хоч якогось ремонту в цьому будинку.

Жодного висновку спеціаліста чи експерта позивачами не надано на підтвердження суми понесених затрат на ремонт будинку, та клопотань перед судом позивачі не заявляли.

Щодо вимог про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, позивачами в силу вимог ст.23 ЦК України не наведено, а ні підстав, а ні доводів, а ні будь-яких обґрунтованих доказів.

Крім того, представник звернула увагу, що відповідач ОСОБА_5 взагалі є неналежним відповідачем, оскільки не є стороною договірних відносин, що буди між ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з цим суд зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідачі відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.04.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №1696 успадкували після смерті чоловіка (батька) ОСОБА_10 у рівних частках житловий будинок за адресою: вул. Жовтнева, №46, с.Криничне, Болградський район, Одеська область (а.с.4, 14).

На підставі розпорядження Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області №3 від 16.02.2016 року змінено назву вулиці Жовтнева на вул. Бессарабська, с. Криничне, Болградський район, Одеська область (а.с.30).

Між відповідачем ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 відбулась домовленість про купівлю-продаж житлового будинку за адресою: вул. Жовтнева, 46, с. Криничне, Болградський район Одеська область, що підтверджується письмовою розпискою від 24.11.2014 року (а.с.31).

З цієї розписки вбачається, що ОСОБА_4 24.11.2014 року отримала задаток 500 доларів США за будинок, розташований за адресою: с. Криничне, вул. Жовтнева, 46, та зобовязалася протягом одного року виготовити державний акт на землю і оформити договір купівлі-продажу будинку з ОСОБА_1, дозволивши ОСОБА_1 вселитися у вказаний будинок і здійснити ремонт на поліпшення будинку.

У відповідності зі ст.383 ч.1 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 разом з колишнім чоловіком ОСОБА_2, з яким перебуває у розірваному шлюбі (а.с.32), та з дітьми: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.34), ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.36) ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.35) лише в травні 2015 року вселилися в цей будинок.

За час розгляду справи судом, сторони дійшли згоди в звязку з чим відповідач ОСОБА_4 повернула позивачу ОСОБА_1 500 доларів США отриманих як задаток за будинок, а позивач ОСОБА_1 зі своєю сімєю 05.04.2018 року виселилася з будинку (а.с.124), та у подальшому на підставі заяв сторін (а.с.159, 168) судом було постановлено ухвалу 15.08.2018 року (а.с.169-171).

Суд не приймає до уваги твердження позивача ОСОБА_1, що саме відповідач ухилялася від укладенні угоди купівлі-продажу житлового будинку, тобто від взятих на себе зобовязань, оскільки вони повністю спростовуються довідкою за підписом посадової особи голови Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області ОСОБА_14 від 04.09.2018 року №354 з якої вбачається, що оформити договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: вул. Бессарабська, 46, с. Криничне, Болградський район, Одеська область до теперішнього часу не вбачається можливим в звязку з тим, що ОСОБА_1 відмовляється сплачувати залишок коштів і відмовляється виселитися з домоволодіння. Внаслідок проведеної розмови з обома сторонами, домовленості не було досягнуто і було рекомендовано ОСОБА_1 підшукати інший будинок і звільнити домоволодіння власників, що вона також відмовилася зробити (а.с.12).

Зі слів позивачів, вони вселилися після здійснення підключення будинку до електропостачання та проведення ремонтних робіт.

За період проживання в цьому будинку вона, позивач ОСОБА_1 сплатила земельний податок за 2016 рік 114.00 гривен, за 2017 рік 150.00 гривен, та самооподаткування за 2016, 2017 рік по 120.00 гривен за кожний рік (а.с.37).

На підтвердження проведення ремонтних робіт позивачами надано копії накладних, а саме:

- №81 від 14.08.2017 року на суму 408.00 гривен про придбання «Мінвати, вітум. сил, скотчу» (а.с.38);

- №73 від 01.06.2016 року на суму 221.00 гривен на придбання «Грунтовки, валика, макловиці» (а.с.39);

- №92 від 15.06.2016 року на суму 1240.00 гривен на придбання «Мікса» (а.с.39);

- №70 від 12.05.2015 року на суму 490.00 гривен на придбання «Проводу» (а.с.40);

- №601 від 25.05.2017 року на суму 7 905.00 гривен на придбання «Піску морського, колосників, дверцят для плити, плити, листа стального, труби, катани» (а.с.40);

- ЧП№088982 від 16.08.2017 року на суму 2 250.00 гривен на придбання «Грунт краска кварц EG-62 10л» (а.с.41);

- №518 від 19.05.2015 року на суму 1940.00 гривен на придбання «Сітки чорної, піску «Владиченського», доставка» (а.с.42);

- №163 від 18.10.2014 року на суму 339.00 гривен на придбання «Проводу, натяжителя, автомата, гофри, кріплення, динбор» (а.с.42);

- №25 від 05.05.2015 року на суму 700.00 гривен на придбання «И ИВПЦ» (а.с.43);

- №65 від 13.07.2017 року на суму 1 748.50 гривен на придбання «Проводу, розеток, виключателів, патронів, підрозетників, дози, аквастоп, водо емульсії, кисті, шпаклівки, краски білої, цементу» (а.с.43).

Судом було досліджено цілий ряд фотокарток з зображенням стану будинку, належного відповідачам в якому проживали позивачі, і в якому як вони стверджують здійснювали ремонтні роботи як на час проживання позивачів, так і після їх виселення (а.с.60-65, 174-183, 208-217).

Суд розцінює критично досліджені фото на предмет підтвердження проведення позивачами ремонтних робіт, та вважає їх такими які повністю спростовують ці твердження.

Враховуючи усі обставини встановлені судовим розглядом, відсутність доказів на підтвердження стану будинку до вселення позивачів в нього, відсутність доказів на підтвердження обєму проведених робіт, відсутність будь-якого кошторису на проведення робіт, пояснення сторін по справі, а також той факт, що позивачі підтвердили, що ремонтні роботи ними були здійснені до травня 2015 року, а накладні надані суду ними були взяті у реалізаторів товарів на їх вимогу значно пізніше без фактичного придбання тих матеріалів, які в них зазначені, а лише з метою підтвердити їх матеріальні затрати, а тому суд вважає неналежними доказами накладні, надані позивачами на підтвердження придбання ними будівельних матеріалів, оскільки майже усі вони датовані після проведених робіт, що було підтверджено позивачем ОСОБА_1

Щодо накладних датованих травнем місяцем 2015 року:

- №25 від 05.05.2015 року на суму 700.00 гривен на придбання «И ИВПЦ» (а.с.43);

№70 від 12.05.2015 року на суму 490.00 гривен на придбання «Проводу» (а.с.40);

- №518 від 19.05.2015 року на суму 1940.00 гривен на придбання «Сітки чорної, піску «Владиченського», доставка» (а.с.42), всього на суму 3130.00 гривен, суд вважає їх неналежними доказами, оскільки жодним чином не підтверджено саме необхідність проведення цих робіт, яких саме, їх обєм, та що перелічені в накладних матеріали були повністю використані на проведені роботи.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивачами не доведено належними, допустимим і достовірними доказами обєм проведених робіт, та розмір затрачених коштів на придбання будівельних матеріалів, та що ці роботи були необхідними для поліпшення їх проживання в житловому будинку.

Жодних клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення фактичного розміру матеріальних витрат на ремонт та покращення будинку, позивачами заявлено не було.

З огляду на досліджені обставини, та в силу вимог ст. 89 ЦПК України, оцінивши надані позивачами докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності як кожен окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачами позовних вимог в частині стягнення коштів понесених на ремонт будинку.

Окрім зазначено, суд звертає увагу на те, що в заяві про уточнення позовних вимог позивачі посилалися на норму ст.1166 ч.1 КК України як правову підставу захисту їх порушених прав.

Так, положеннями ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди даної статті є відсутність договірних відносин між боржником (завдавачем шкоди) та кредитором (потерпілим). Разом з тим деліктне зобов'язання може виникнути і між особами, що перебувають в договірних відносинах, однак завдана шкода не має бути пов'язана з порушенням договірного зобов'язання.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Таким чином, відповідно до структури ЦК України особа має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються їй законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту особа здійснює на власний розсуд.

Разом з тим, реалізуючи передбачене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушення права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

У Аналізі практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 року Верховний Суд України вказав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивачі, звертаючись до суду із даним позовом зобов'язані довести, яким чином дії відповідачів порушують їх права та законні інтереси, чи є вони неправомірними, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для його правового захисту.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст.81 ЦПК України, є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Таким чином, суд дійшов глибокого переконання, що позивачами не доведено факту порушення їх прав та законних інтересів, та окрім не доведеності позовних вимог в цій частині, також підставою для відмовити в позові є невідповідність обраного позивачами способу захисту передбаченого законодавством.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди.

Стаття 23 ЦПК України визначено загальні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди

Так, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як розяснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з положеннями пункту 2 вказаної Постанови спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 названої постанови Пленуму ВСУ розяснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Правовідносини, що виникли між сторонами, випливають з договірних відносин щодо виконання зобовязання, проте діючими нормами законодавства не передбачено відшкодування моральної шкоди за даним видом правовідносин.

Відповідно до змісту наявної в матеріалах справи розписки, складеної від імені відповідача, також не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов'язань.

Крім того, як було встановлено судовим розглядом:

- договір купівлі-продажу будинку не був укладений саме з підстав відмови позивача ОСОБА_1 від його укладання, а тому твердження позивача, що вони вважали будинок вже своїм, і не отримання його у власність саме з вини відповідача є безпідставними;

- позивач стверджує, що моральну шкоду завдано її неповнолітнім дітям діями відповідачів, за заявою яких було відключено належний їм будинок від електропостачання, проте згоди на вселення дітей в будинок позивачу не було надано, відповідач як співвласник будинку вправі ним розпоряджатися на власний розсуд, та саме дії позивача ОСОБА_1 в звязку з відмовою звільнити будинок, спонукали відповідача до кардинальних дій, а саме відключення будинку від електропостачання;

- доводи позивача ОСОБА_1, що після сварки з відповідачем ОСОБА_4 вона захворіла, а тому їй було спричинено морально шкоду, є надуманими оскільки жодним чином не підтверджені.

Таким чином, судом не встановлено обставин, з якими закон пов'язує право позивача на відшкодування моральної шкоди, оскільки між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобов'язальним правом та не передбачають відшкодування моральної шкоди, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині вимог.

З огляду на наведене, в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно відмовити у повному обсязі.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95, 116, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення понесених витрат на ремонт будинку, та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст судового рішення виготовлено 22.11.2018 року.

Суддя С.В.Кодінцева