Номер справи 623/2279/18
Номер провадження 2/623/928/2018
РІШЕННЯ

іменем України

22 листопада 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Винниченко П.П.

з участю: секретаря - Ардашевої Я.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Ізюмі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ реєстрації Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, третя особа: Відділ реєстрації Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Просила визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: Харківська область, м. Ізюм, проспект Незалежності (Леніна) АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації.

До підготовчого засідання позивач не з'явився, однак заяви, наявної в матеріалах справи, просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач у підготовче засідання також не з'явився, згідно заяви, наявної в матеріалах справи, просить розгляд справи провести без його участі, позов визнав у повному обсязі.

Представник третьої особи також у підготовче засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить зворотні поштові повідомлення, наявні в матеріалах справи, що відповідають вимогам ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності з частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: Харківська область, м. Ізюм, пр-т Незалежності (Леніна)АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1996 року, виданого Ізюмським приладобудівним заводом, договором дарування від 31 жовтня 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 3-1894, договором про визначення ідеальних часток в спільній сумісній власності від 19 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 3061, договором дарування від 19 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1601. (а.с.6-10).

В зазначеному житловому приміщенні зареєстрований відповідач ОСОБА_2, що підтверджується копією домової книги. (а.с.13-15).

На підтвердження факту не проживання відповідача за вищевказаною адресою, директором Комунального житлового ремонтно - експлуатаційного підприємства - 1 був наданий акт та довідка, в яких зазначено, що ОСОБА_2 прописаний за адресою: АДРЕСА_3 з 2003 року, але не проживає з 03.05.2017 року. (а.с.16,17).

Реєстрація відповідача не дає можливості позивачу належним чином оформити субсидію, а також не має можливості розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідач порушує право власності позивача, володіння та користування його майном.

Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців.

Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

За приписом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Таким чином, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст. 321, 391, 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: Харківська область, місто Ізюм, проспект Незалежності (Леніна)АДРЕСА_4, та зняти його з реєстрації.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий суддя П. П. Винниченко