Справа №167/1043/17
Провадження №2/167/8/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2018 року Рожищенський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Сіліча І.І.,

при секретарі судових засідань - Ісаковій Н.Ю.,

з участю представника позивача- ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи на стороні позивача - Дубчук Ж.В.,.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рожище цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Рожищенської РДА про визначення місця проживання дитини -

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2017 року позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Рожищенської РДА про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона та відповідач з 01.09.2006 року перебували в шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6. 02 жовтня 2015 року шлюб було розірвано рішенням Рожищенського районного суду. Після розлучення позивач виїхала до Польщі, щоб заробити кошти на утримання сина. Відповідач добровільно допомоги не надавав, однак сказав, що син буде жити з ним, поки позивач буде за кордоном. Під час заробітків позивач дізналася, що батько - відповідач по справі, не турбується дитиною, тому син переїхав жити до батьків позивача, а до відповідача приходив періодично. Також, батьки позивача здійснювали догляд за ОСОБА_6 та повністю матеріально забезпечували дитину всім необхідним за кошти позивача. Відповідач обіцяв дитині, що мама приїде і забере його в Польщу, і тому син ходив на курси та вчив польську мову. В той період, коли позивач цілий місяць перебувала в Україні, то дитина постійно була із нею, а батько жодного разу не позвонив та не поцікавився станом дитини. На даний час позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_7, який є власником фірми, має у приватній власності будинок, де вони спільно проживають, бізнес дає сталий прибуток. Позивач, як дружина громадянина Польщі, має посвідку на право постійного перебування у Республіці Польща, повне страхування життя та здоров'я як вона так і син. ОСОБА_6 в Україні потребував регулярного санаторно-курортного лікування, оскільки хворів на застудні захворювання. Чоловік позивача ОСОБА_7 відноситься до ОСОБА_6, як до рідного сина, вони разом проводять час, подорожують, відпочивають. Дитина щаслива, врівноважена, спокійна і хоче проживати з позивачем та її чоловіком у повній сім'ї. Вважає, що проживання дитини із матір'ю, відповідатиме якнайкращому забезпеченню її інтересів, сприятиме психологічному спокою дитини, її належному навчанню та розвитку, а також максимально ефективній адаптації дитини до життя, а тому просить визначити місце проживання її малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_4.

23.11.2017 року відповідачем ОСОБА_5 подано до суду заперечення на позов (а.с.68-72).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, заперечення на позов підтримала, з тих підстав, що позивач поїхала за кордон ще 30.03.2015 року, за своїм власним бажанням, перебуваючи в шлюбі, дитину залишила проживати із ним. Жодних питань щодо того з ким і скільки має проживати дитина позивач не ставила взагалі. З 30.03.2015 до кінця липня 2017 року, поки позивач була за межами України, влаштовувала своє особисте життя, дитина проживала з відповідачем, який особисто її утримував та виховував. За цей період позивач не цікавилась питанням матеріального утримання дитини. Відповідач неодноразово давав позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон. Також було домовлено, що після поїздки до 28.08.2017 року між сторонами в нотаріуса буде підписано дозвіл на навчання дитини за кордоном та договір про утримання та виховання дитини, в якому буде обумовлено суму, які відповідач має намір перераховувати на утримання дитини щомісячно, про забезпечення щорічного оздоровчого відпочинку та інші зобов'язання зі сторони відповідача, позивач в свою чергу мала взяти на себе зобов'язання щодо утримання дитини на час навчання та привозити дитину до нього в Україну під час літніх канікул на 30 днів. До вказаної дати дитина в Україну повернута не була, а після 28.08.2017 року додзвонитись ні до сина, ні до позивача, відповідач більше місяця не міг. Відповідач ніколи не заперечував, щоб дитина бачилась з матір'ю та проживала з нею. Подавши позов до суду, позивач хоче таким чином узаконити свої незаконні дії щодо неповернення дитини в Україну. Враховуючи те, що в телефонному режимі, позивач повідомила відповідача, що приїде в Україну для вирішення питання законним шляхом, вбачається, що жодного спору щодо місця проживання дитини немає, і підстави звернення до суду з даним позовом відсутні, а тому просить у задоволені позову відмовити. Крім того, вважає, що шлюб позивача з ОСОБА_7 є фіктивним.

Представник третьої особи на стороні позивача в судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечує, висновок органу опіки та піклування Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 підтримує.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідка, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення .

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який діє з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядають за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який діє з 15.12.2017 року.

Частиною 4 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

У ч. 5 ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частинами 2 та 3 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок", схваленої Постановою Верховною Радою України №475-XFV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується повторним свідоцтвом про народження останнього, виданий 23.06.2016 року серія НОМЕР_1 (а.с.6).

З скороченого витягу з актового запису про шлюб, переклад якого зроблено перекладачем Бюро перекладів «Емігрант» ОСОБА_12 та перекладачем ОСОБА_13, засвідчено вірність копії з оригіналу документа приватними нотаріусами Луцького міського нотаріального округу Волинської області Базалицькою О.Р. та Грушицькою В.В., вбачається, шо ОСОБА_4 уклала шлюб 12.08.2016 року з ОСОБА_8 та їй після укладення шлюбу надано прізвище ОСОБА_4 (а.с.7, 8-9, 32, 33-34).

З посвідки на проживання НОМЕР_2, переклад якого зроблено перекладачем ОСОБА_13, вбачається, що ОСОБА_4 має право до 23.05.2018 року на тимчасове проживання за адресою АДРЕСА_1, із дозволом на працевлаштування (а.с. 30, 31).

Виходячи з роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН).

Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Судом встановлено, що чоловік позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у Республіці Польщі займається оптовою і роздрібною торгівлею легкових автомобілів і фургонів, фірма «Авто-фер» Імпортно-експортне торгівельно-сервісне підприємтво ОСОБА_7, АДРЕСА_1 (а.с. 53-54). Крім того, він та члени родини: ОСОБА_4, ОСОБА_6 мають повне страхування життя та здоров'я (а.с.55-56, 57-58, 59-60).

Згідно витягу, реєстр А № 892/2012, нотаріального акта посвідченого нотаріусом Барбара Бартошєвіч від 05.06.2012 ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мурований житловий будинок на шість кімнат та земельну ділянку в АДРЕСА_2, площею 1.0021 га (а.с.61-64).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснив, що він є дядьком позивача ОСОБА_4 та неодноразово їздить у республіку Польща. Був у позивача і в Польщі, і в Австрії, чоловік позивача займається підприємницькою діяльністю в сфері автотранспорту та має три фірми, позивач займається вихованням дитини, якому 11 років, дитина доглянута. Коли малолітній ОСОБА_6 жив із батьком ОСОБА_5, то останній не завжди знав де дитина, неодноразово дзвонив о 24 год. та питав чи не у них дитина. ОСОБА_6 часто ночував і в сусідів, і в них. Щодо догляду батьком дитини, останній написав на папері, в якому висловив своє ставлення до батька.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

З пояснення малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що останній негативно ставиться до проживання із батьком ОСОБА_5, який неодноразово залишав його самого вдома до 24 год., не займався із ним підготовкою уроків до школи, тато до пізньої пори сидів із своїми друзями, шуміли, не давали йому заснути, а тому не будив своєчасно до школи, в зв'язку з чим були запізнення до школи, забув привітати з 9-м днем народження. Дитина висловила бажання проживати із матір'ю, вчитися, оскільки йому там найкраще (а.с.83).

Крім того, на день розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 не працює, самостійний дохід на отримує. Жодних доказів на підтвердження його доходів від здійснення підприємницької діяльності представником відповідача ОСОБА_2 суду не надано.

З висновку органу опіки та піклування Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, від 12.02.2018 року № 477/43/2-18 вбачається, що доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з матір'ю ОСОБА_4 (а.с.91).

З довідок про реєстрацію місця проживання у центральному реєстрі адрес проживання громадян (зведений запис) вбачається, що з 01.09.2017 основним місцем проживання позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є АДРЕСА_3 (а.с. 92, 93, 94, 95).

Згідно довідки зі школи дирекції Нової середньої школи № 1 м.Єнбах від 25.09.2017 учень ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно у 2017/18 навчальному році є надзвичайним учнем 1б класу (а.с.96, 97).

З інформації про суму прибутків (збитків) від несільськогосподарської діяльності у податковому році 2. рік 2016 вбачається, що прибуток ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, становить 109197.54 PLN (Польський злотий) (а.с.98, 99-100).

Також в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що відповідач ОСОБА_5 хоче приймати участь у вихованні і утриманні дитини, визначити спосіб та режим спілкування, дав нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон в період з 19.07.2017 по 28.08.2017 (а.с.72), проте не ставить питання щодо проживання малолітнього сина з ним.

Дана обставина також підтверджується і відеозаписом (а.с.101), з якого вбачається, що малолітній ОСОБА_6, який досяг 10 років, виявив бажання проживати із матір'ю та просить батька не забороняти йому залишитись із нею.

Суд, керуючись принципом рівності прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини, повинен давати оцінку насамперед об'єктивним обставинам життя, які б свідчили про те, що хто саме із батьків може створити кращі умови життя дитини.

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, кожна сторона відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 263 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності.

Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності, суд, виходячи з віку дитини, який висловив бажання проживати з матір'ю, за місцем проживання позивача ОСОБА_4 створені всі необхідні умови для проживання малолітньої дитини, принципу 6 Декларації прав дитини вважає, що проживання дитини з матір'ю забезпечить йому більш повний нормальний фізичний і духовний розвиток, тому місце проживання дитини слід визначити разом з матір'ю.

Суд відзначає, що залишення дитини проживати із матір'ю не розлучає дитину із батьком, рішення суду не позбавляє відповідача права проявляти турботу та любов до сина, незалежно від того, з ким із батьків він проживає.

Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 265, 268, 269, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Рожищенської РДА про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, в користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо рішення за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Рожищенський районний суд Волинської області.

Суддя Рожищенського районного суду І.І.Сіліч