БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/136/18, cправа № 361/6751/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» квітня 2018 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

при секретарях: Харченко Т.В., Деменковій Ю.І., Телепі Т.А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1;

за участю: представника позивача публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів й визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із даним позовом, в якому просило стягнути із

ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором кредиту у сумі 93 690,07 швейцарських франків, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 2 427 919 грн. 12 коп., а також судовий збір у сумі 36 418 грн. 79 коп.

В обґрунтування вимог вказується, що 09 жовтня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 410/135/07-Пі, за умовами якого відповідач отримала у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 65 500 швейцарських франків зі сплатою 10 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 08 жовтня 2022 року. Взяті на себе зобовязання щодо надання кредитних коштів позивач виконав у повному обсязі, відкрив позичковий рахунок у Броварському відділенні Київської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» та надав суму кредиту. Відповідач ОСОБА_1 не виконує зобовязання за кредитним договором унаслідок чого у неї утворилася заборгованість, яка станом на 28 квітня 2016 року складає 93 690 доларів 07 центів США. З підстав стягнення кредитної заборгованості позивач змушений звернутися до суду.

Не погоджуючись із позовом про стягнення заборгованості, 18 січня 2017 року

ОСОБА_1 подала зустрічний позов про захист прав споживачів, в якому просила суд визнати недійсним (неукладеним) договір кредиту № 410/135/07-Пі від 09 жовтня 2007 року. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у порушення умов договору кредиту не надав відповідачу кредит у сумі 65 500 швейцарських франків, що є підставою для визнання спірного кредитного договору безгрошовим відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, частини першої статті 1051 ЦК України. У договорі кредиту відсутня інформація про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору кредиту, що є порушенням частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивач лише з 05 жовтня 2011 року є уповноваженим банком, що має право надавати фінансовий кредит в іноземній валюті згідно із пунктом 6 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частиною другою статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, заперечила проти зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, підтримав зустрічні позовні вимоги.

Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 09 жовтня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту

№ 410/135/17-Пі, за яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 65 500 швейцарських франків, зі сплатою 10 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 08 жовтня 2022 року.

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає іпотечний договір.

09 жовтня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, іпотечний договір

№ 07/1-135, за яким іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: трикімнатну квартиру загальною площею 69,4 кв.м, жилою площею 38,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що надання кредиту, на цілі, визначені пунктом 1.2 договору, проводиться шляхом видачі позичальнику готівкових грошей з наступною конвертацією (обміном) кредиту на гривні в касі кредитора.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.4.1 нарахування процентів за користування за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, проценти нараховуються із розрахунку факт/360. Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше десятого числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти.

У випадку якщо десяте число місяця є неробочим днем позичальник зобовязаний сплатити суму нарахованих процентів згідно із пунктом 2.4 цього договору у попередній робочий день.

Згідно з пунктом 7.3 кредитного договору він набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Із матеріалів справи вбачається, що у звязку із неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 обовязку щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, за договором утворилася заборгованість, розмір якої станом 28 квітня 2016 року складає 93 690,07 швейцарських франків, з яких сума заборгованості за кредитом 50 586,39 швейцарських франків; сума заборгованості за відсотками 25 962,31 швейцарських франків; сума пені за несвоєчасне повернення кредиту 10 024,55 швейцарських франків; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 7 116,83 швейцарських франків.

Відповідно до розрахунку вимог банку у звязку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості 28 вересня 2010 року відповідачем останній раз здійснено повернення грошових коштів. Протягом наступних 60 днів позичальник не виконував обов'язки, передбачені пунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору.

При розгляді даної справи по суті відповідач заявив про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з пунктом 4.5. статті 4 договору кредиту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8. цього договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штрафи, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Останній платіж за кредитним договором відповідач здійснила 28 вересня 2010 року таким чином, враховуючи пункт 4.5. статті 4 договору кредиту, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 60 днів, тобто з 28 листопада 2010 року. Таким чином, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання (пункт 4.5. договору), і банк мав право звернутися до суду з позовом на захист своїх порушених прав, починаючи із 29 листопада 2010 року, протягом трьох років від цієї дати, однак позовну заяву подав до суду лише 22 листопада 2016 року, тобто з пропуском строків позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, клопотання про поновлення якого ним не заявлено, а відповідач подав заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Вирішуючи питання по суті зустрічних позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно із пунктом 6 статті 11 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

У визначений законом строк відповідач не заявила про незгоду на укладення договору, не відмовилася від виконання умов кредитного договору та не інформувала банк про неможливість виконання своїх зобовязань за кредитним договором.

Відповідно до заяви на видачу готівки № 1 від 09 жовтня 2007 року та квитанції

№ ав/7882675 від 09 жовтня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 65 500 франків 00 сантимів. До вересня 2010 року ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором. З огляду на викладене, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо не надання кредитних коштів та безгрошовості оскаржуваного договору кредиту.

Надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (пункт 6 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Отже, законодавством визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу (статті 192, 524, 533 ЦК України), а також правомірність діяльності банків на підставі відповідних ліцензій по наданню кредитів в іноземній валюті. На момент укладення із ОСОБА_1 спірного договору кредиту, а також відсутність станом на

09 жовтня 2007 року законодавчої заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність у відповідача на той час права надавати споживчий кредит в іноземній валюті та вимагати його повернення, а також процентів за користування кредитними коштами в іноземній валюті.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від

12 травня 1991 року (далі - Закон № 1023-ХІІ) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закон № 1023-ХІІ визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань відповідача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Відповідно до пунктів 1.4.4, 1.4.5, 1.4.6 спірного договору кредиту позичальник підтвердив, що ознайомлений з видами та розміром відповідальності за невиконання своїх зобовязань за цим договором та юридичними наслідками такого невиконання; ознайомлений із положеннями про інфляційне застереження; отримав від кредитора повну достовірну інформацію про його особу та місцезнаходження, а також про умови кредитування останнім, в тому числі на умовах цього договору.

Отже, відповідач отримала всю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, відповідно до положень частини другої статті 11 Закону № 1023-ХІІ про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого вибору, доказів на спростування даного факту відповідач суду не надала. Решта доводів відповідача щодо визнання недійсним (неукладеним) договору кредиту підлягають відхиленню, так як є необґрунтованими.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову з підстав його необґрунтованості.

Керуючись статтями 263-265 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів й визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин