АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/1918/16-ц Номер провадження 22-ц/786/436/18Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

За участю секретаря судового засідання - Колодюк О.П.,

Представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_3, з участю третьої особи ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання

за апеляційною скаргою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго"

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року, (ухвалене у період часу з 16 год. 54 хв. 15 листопада 2017 року по 09 год. 41 хв. 16 листопада 2017 року), під головуванням судді Блажко І.О.,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2016 року позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Позовні вимоги вмотивовував тим, що відповідач являється власником квартири АДРЕСА_1, не сплачує за послуги, надані позивачем.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 01 вересня 1998 року по 01 червня 2017 року в сумі 18747 грн. 11 коп., з урахуванням індексу інфляції - 11199 грн. 50 коп., трьох процентів річних - 2422 грн. 96 коп., за період з 01 січня 2004 року по 01 травня 2007 року, загальну суму заборгованості - 32369 грн. 57 коп., судовий збір в сумі 1378 гривень.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року позовну заяву Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_3 - задоволено частково.

Стягнуто з громадянки України ОСОБА_3 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» суму боргу в розмірі 18 233 грн. 34 коп., судовий збір в сумі 2893 грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

З даним рішенням не погодився позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову по причині пропуску ним строку позовної давності є необґрунтованим.

Вказує на те, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» зверталося до суду щодо стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання в квартирі АДРЕСА_1 неодноразово, починаючи з 2011 року.

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 22 червня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_7, яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4. продала, а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.53-54).

У подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу від 29 червня 1994 року посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Тімченко І.А., відповідно до якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_10 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.55-56).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 березня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Новіковою Н.І., ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_12 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.57-58).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 1998 року та угоди про поділ спадкового майна від 24 березня 1998 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с.59-61).

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 126-127).

З наданих позивачем доказів встановлено, що ОСОБА_3, являючись власником квартири АДРЕСА_1, не виконувала своїх зобов?язань по оплаті послуг з теплопостачання у період з 01 вересня 1998 року по 01 червня 2017 року, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 18 747 гривень 11 копійок. Окрім того за період з 01 січня 2004 року по 01 грудня 2017 року нараховано індекс інфляції в сумі 11 199 грн. 50 коп. та 3% річних в сумі 2 422 грн. 96 коп., всього 32 369 грн. 57 коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд вірно виходив з наступного.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з вимогами ст.ст.64, 67 ЖК України та п.п.14, 17, 35 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, квартиронаймачі зобов'язані вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, у тому числі і за послуги теплопостачання, у строки, встановлені чинним законодавством, а повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем житла майнову відповідальність. Згідно з п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживачі зобов'язані оплачувати спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяця.

Відповідно до ст.162 ЖК України та п.п.14, 17, 35 Правил утримання жилих будинків та при будинкових територій, затверджених Постановою КМ України від 17.05.2005 №76, відповідач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, в тому числі і за послуги з теплопостачання у строки, встановлені чинним законодавством.

Пунктом 18 «Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 №630, передбачено, що споживачі зобов'язані оплачувати за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем.

Відповідно до ч.3 ст.20 ЗУ №1875-ІУ укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обов'язок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови в стягненні із відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги

Окрім цього, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції і з огляду на норми ст. 322 ЦК України, у відповідності до якої на власника майна покладений тягар його утримання, положення якої місцевий суд не застосував, але це не призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд, вирішуючи питання обгрунтованості доводів апелянта, виходить з наступного.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У заяві про поновлення строку позовної давності та апеляційній скарзі ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» вказує на те, що лише 19 травня 2017 року підприємство дізналося про те, що дійсним боржником по оплаті послуг з теплопостачання являється ОСОБА_3.

До цього, 22 серпня 2011 року та 19 листопада 2013 року підприємство зверталося до суду з заявою про видачу судових наказів щодо ОСОБА_4

Позивач вважає, що відбулася заміна сторони у зобов?язанні, внаслідок чого позовні вимоги мають бути задоволені у повному обсязі.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України ( в редакції на момент розгляду справи), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за оплату послуг з теплопостачання існує досить тривалий період, а саме з 1998 року.

З наданої до матеріалів справи виписки із домової книги ( а.с. 4), долученої до позовної заяви, яка датується 29 червня 2011 року, вбачається, що на момент звернення з позовом (18 березня 2016 року) до ОСОБА_7 і ОСОБА_4 було відомо, що останні були зняті з реєстрації у квартирі за спірною адресою на початку 2000 років ( з копії документу не можливо встановити останню цифру року)

Обґрунтовуючи поважність пропуску строку позовної давності, позивач не надав жодних доказів у підтвердження того чи вживалися ним якісь заходи, як при звернення з заявами про видачу судового наказу, в ході їх звернення до виконання, під час підготовки позовної заяви, з метою виявлення місця проживання боржників, або ж іншої особи боржника, якою виявилася власник з 1998 року - ОСОБА_3

З урахуванням викладеного, оскільки позивачем не були вжиті всі можливі заходи для встановлення особи божника, суд приходить до висновку, що причини для поновлення строку позовної давності не можуть бути визнані поважними.

Визначаючи розмір заборгованості в межах строку позовної давності, місцевий суд вірно послався на передбачену п.10 ч.3 Закону №1875-ІV норму щодо відповідальності боржника, якою визначено у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені можливість застосування ч.2 ст.625 ЦК України (правові позиції ВСУ від 20 червня 2012 року у справі №6-68цс12, від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59ц13).

За відсутності договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати житлово-комунальних послуг, покладають на боржника відповідальність, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України. (Правова позиція ВСУ від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року не встановлено.

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідачем вимоги про відшкодування судових витрат на стадії апеляційного розгляду не заявлялись.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п.1, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 листопада 2017 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення ( у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення), шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 23 лютого 2018 року.

Головуючий суддя : /підпис/ П.С. Абрамов

Судді: /підпис/ С.Б. Бутенко /підпис/ О.І. Обідіна

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області П.С. Абрамов