П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі :

Головуючого - Григоренка М.П.,

суддів : Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, правонаступник ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року в справі № 572/4017/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, правонаступник якої є ОСОБА_3, , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину садибного ( індивідуального ) житлового будинку в порядку спадкування за законом та як члена колгоспного двору, ухваленого під головуванням судді Слободянюк Б.К. об 13 год. 02 хв. в приміщенні Сарненського районного суду Рівненської області,

В С Т А Н О В И Л А :

27 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Сарненського районного суду із позовною заявою в якій вказав, що житловий будинок, що знаходится за адресою: АДРЕСА_1, який, станом на 15 квітня 1991 року, входив до складу майна

____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/4/2018 Головуючий у 1 інстанції : Слободянюк Б.К. Доповідач : Григоренко М.П.

колгоспного двору, головою якого був його батько - ОСОБА_5, а членами цього колгоспного двору були його мати - відповідач ОСОБА_2, його брати: відповідач ОСОБА_4, ОСОБА_6 та він, ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року його батько -ОСОБА_5 помер, але будь-якого заповіту не залишив, а тому спадкування майна, яке залишилось після смерті останнього, відбулось його спадкоємцями за законом.

В жовтні 2016 року він звернувся до Сарненскої районної державної нотаріальної контори Рівненської області із заявою про отримання свідоцтва на спадщину, яку він фактично прийняв після смерті свого батька, так як проживав разом із останнім у спірному житловому будинку, але йому було відмовлено у його видачі, у зв'язку із відстутністю документів які б посвідчували право власності його батька на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,

Вважаючи, що 1/5 частка вищевказаного спірного будинку належить йому як члену колгоспного двору, а також з огляду на те, що він фактично прийняв свою частку спадкового майна, яке залишилась після смерті його батька, позивач ОСОБА_1 просив Сарненський районний суд Рівненської області визнати за ним право власності на 1/4 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій 07 червня 2017 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що з книги погосподарського обліку села Корост Сарненського району вбачається, що садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2, станом на 15 квітня 1991 року, відноситься до колгоспного двору. Це основний документ, який підтверджує належність господарства до суспільної групи, але суд першої інстанції безпідставно не взяв цей доказ до уваги.

Відповідач ОСОБА_4 визнав у повному обсязі його позовні вимоги, а відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 заперечували відносно задоволення позовних вимог, проте, не надали доказів на спростування належності господарства до суспільної групи колгоспного двору.

Інших документів, які б підвтерджували факт роботи його батька у колгоспі немає можливості надати, оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а колгоспи давно ліквідовані.

Зазначає, що він в позовній заяві просив визнати за ним право власності на частину садибного (індивідуального) житлового будинку № АДРЕСА_2 з двох підстав - як члену колгоспного двору та в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Суд відмовив в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_5, як спадкодавець, був власником даного будинку.

Вказує, що до 05.08.1992 року (часу прийняття постанови КМУ від 05.08.1992 року № 449) не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності.

Відповідно до законодавства Української РСР реєстрації підлягали лише індивідуальні будинки та домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР (Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затв. Наказом Мінкомунгоспу УРСР від 31 січня 1966р., втратив чинність 13.12.1995р.). Тобто, на той час, після закінчення будівництва у погосподарській книзі сільської ради робився відповідний запис та відкривався особистий рахунок на ім'я забудовника. Інших правовстановлюючих документів чинне законодавство не передбачало.

Таким чином, надані суду документи підтверджували належність права власності ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, на частину садибного (індивідуального) житлового будинку № АДРЕСА_2, а тому суд помилково відмовив у задоволенні позову.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та задовольнити його позов у повному обсязі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року відповідач ОСОБА_2 померла.

Згідно повідомлення Сарненської державної нотаріальної контори від 03 лютого 2018 року № 162/01-16 спадкодавець ОСОБА_2 за своє життя складала декілька заповітів, але відповідно до останнього все своє майно заповіла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

20.12.2017 року ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2, а ОСОБА_6 подав заяву про відмову від прийняття вказаної спадщини на користь ОСОБА_3

З огляду на викладене, правонаступником ОСОБА_2 по даній цивільній справі є ОСОБА_3, яка у своєму відзиві на апеляційну скаргу вказала, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що останній не довів належними та допустимими доказами приналежність спірного житлового будинку до суспільної групи - колгоспний двір, а також те, що цей будинок входив до складу спадкового майна яке залишилось після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Висновки суду першої інстанції, щодо відсутності належних та допустимих доказів про приналежність спірного житлового будинку до складу майна колгоспного двору, колегія суддів вважає вірними і рахує, що оскаржуване рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

З огляду на викладене, суд першої інстанції при вирішенні даної цивільної справи вірно не взяв до уваги довідку Коростської сільської ради Сарненської області та записи по господарської книги цього ж органу місцевого самоврядування (а.с.49,50), з якої вбачається, що ОСОБА_5 був не членом колгоспу «Шевченко», а працював в ньому як найманий працівник.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок було збудовано на земельній ділянці, яка була виділена ОСОБА_5 не колгоспом, а виконкомом Сарненської районної ради народних депутатів (а.с. 70).

В той же час, вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину спірного житлового будинку в порядку спадкування після смерті свого батька - ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, на переконання колегії суддів, Сарненський районний суд залишив без задоволення безпідставно, а тому в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.

В матеріалах справи міститься ксерокопія будівельного паспорту на забудову садиби в сільському населеному пункті Української ССР (а.с. 59) із якого вбачається, що саме ОСОБА_5 19 квітня 1989 року було надано дозвіл на будівництво спірного житлового будинку в с. Одринки, Сарненського району, Рівненської області і саме останньому було виділено земельну ділянку під будівництво цього житлового будинку виконкомом Сарненської районної ради народних депутатів.

Крім того, факт належності спірного житлового будинку на праві приватної власності ОСОБА_5 також повністю узгоджується і з витягом із по господарської книги Коростської сільської ради Сарненської області, з якої вбачається, що на день смерті ОСОБА_5 в цьому житловому будинку проживали ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_1 - син, ОСОБА_7 - син, ОСОБА_8 - дочка.

Положеннями статей 22 та 28 Кодексу про шлюб та сім'ю, які були чинні на день смерті ОСОБА_5, передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Сторона відповідачів не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірний житловий будинок був особистою власністю ОСОБА_2, а не спільною сумісною власністю останньої та її померлого чоловіка.

Статтями 529, 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР, які діяли до 01 січня 2004 року встановлювалось, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приймаючи до уваги, що на день смерті ОСОБА_5 перебував у шлюбі із ОСОБА_2, тому спірний житловий будинок належав останнім на праві спільної сумісної власності, у зв'язку із чим спадщина після смерті батька позивача відкрилась лише на половину цього житлового будинку з надвірними будівлями.

З огляду на те, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5 у спірному житловому будинку продовжували проживати його дружина разом із чотирма дітьми, тому кожний із них фактично вступив у володіння своєю часткою спадкового майна, розмір якої для кожного в даному випадку становить 1/5 частки у спадковому майні, яке залишилось після смерті вищевказаного спадкодавця та 1/10 від всього спірного житлового будинку.

Заява ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що не визнання права останнього на спадкове майно, яке залишилось після смерті його батька - ОСОБА_5, мало місце з боку відповідачів поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності. При тому, що ОСОБА_1 до цього часу продовжує користуватись спірним житловим будинком.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання за ним права власності на 1/5 частку спадкового майна, яке залишилось після смерті його батька ОСОБА_5, що становить 1/10 частки житлового будинку із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, 376, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст.389, 390 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року в частині залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, правонаступник якої є ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину садибного ( індивідуального ) житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частку спадкового майна, яке залишилось після смерті його батька ОСОБА_5, що становить 1/10 частки житлового будинку із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 627 грн. 60 коп., в рахунок відшкодування половини понесених останнім судових витрат, пов'язаних із сплатою судового збору за подання позову та апеляційної скарги, у зв'язку із частковим задоволенням вимог заявленого позову.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, з підстав неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, крім випадків, перелічених у частині 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину, з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10.04.2018 року.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : С.В. Боймиструк

С.С. Шимків