КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року м. Київ

Справа 753/22025/16

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: судді-доповідача СоколовоїВ.В.

суддів: Поліщук Н.В., Шкоріної О.І.

секретар: Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва постановлену під головуванням судді Мирошниченко О.В. 06 листопада 2017 року в м. Києві, у справі за клопотанням ОСОБА_3 про визнання і приведення у виконання рішення іноземного суду-Московського міського суду Російської Федерації у справі№3-0612/2015 від 14 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання виняткових прав на інтелектуальну власність,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про визнання і приведення у виконання рішення Московського міського суду Російської Федерації від 14 жовтня 2015 року у справі №3-0612/2015.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року задоволено заяву ОСОБА_3.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання рішення Московського міського суду Російської Федерації від 14 жовтня 2015 року у справі №3-0612/2015 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 90000 рублів суми компенсації, 10000 рублів моральної шкоди, 3200 рублів суми відшкодування судових витрат за державним митом.

Виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 90000 рублів суми компенсації, 10000 рублів моральної шкоди, 3200 рублів суми відшкодування судових витрат за державним митом.

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/868/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_2, його представником адвокатом ОСОБА_4 до суду подано апеляційну скаргу, в якій він посилається на порушення судом норм процесуального права. Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням правил підсудності, оскільки відповідач, станом на час її постановлення, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, що належить до Дніпровського району м. Києва. Вказує на те, що матеріали справи містили відповідні дані, але вони не булу враховані судом першої інстанції. Крім того, відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що унеможливило надання ним заперечень щодо розгляду справи Голосіївським районним судом м. Києва. Також апеляційній скарзі вказується про відсутність перекладу на українську мову доданих до клопотання документів, що суперечить вимогам ст. 394 ЦПК України. Вважаючи ухвалу суду незаконною, просить її скасувати і направити справу для розгляду до Дніпровського районного суду м Києва.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомив. Тому його неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 14 листопада 2016 року ОСОБА_3 через засоби поштового зв'язку було подано до Дарницького районного суду м. Києва заяву про визнання і приведення до виконання рішення Московського міського суду Російської Федерації від 14 жовтня 2015 року у справі №3-0612/2015 /а.с.2-14/ .

У заяві місцем проживання відповідача ОСОБА_2 вказано: АДРЕСА_1. Така ж адреса зазначена у виконавчому листі виданому Московським міським судом Російської Федерації.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у м. Києві від 07 грудня 2016 року, наданими на запит суду, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, станом на 04 грудня 2016 року зареєстрований за адресою: м. Київ, Тростянецька, 2, кв. 49 /а.с.15,16/.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року відкрито провадження у справі /а.с.18/.

Листом від 07 березня 2017 року Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація повідомила Дарницький районний суд м. Києва про те, що громадянин ОСОБА_2 15 лютого 2017 року був знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з вибуттям до нового місця проживання: АДРЕСА_3 /а.с.24,25/.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року справа передана за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва /а.с.29-30/.

Матеріали справи містять лист Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 березня 2017 року в якому повідомляється, що за даними Реєстру територіальної громади м. Києва, громадянин ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. Цей лист адресований Дарницькому районному суду м. Києва та згідно зі штампом цього суду надійшов 10 квітня 2017 року/а.с.35/.

Голосіївським районним судом м. Києва в порядку ст. 14 ЦПК України був визначений склад суду та направлені судові повідомлення про призначення судового засідання на 04 жовтня 2017 року об 11.30 год. При цьому судова повістка була направлена ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_2, але вручена не була /а.с.47,48,52/. У вказану дату розгляд справи не відбувся у зв'язку з відпусткою судді /а.с.49/.

Згідно судових повісток сторони були викликані в судове засідання на 06 листопада 2017 року о 9.00 год. Судова повістка ОСОБА_2 була направлена на адресу: АДРЕСА_2, вручена не була, повернута за закінченням терміну зберігання /а.с.50,51,53/.

Сторони в судове засідання суду першої інстанції не з'явились, проте враховуючи наявність неодноразових повідомлень, суд вважав, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Враховуючи, що стягувач подав всі належні документи у відповідності до вимог ст. 394 ЦПК України, а відповідач своїх заперечень не подав, суд пришов до висновку про наявність підстав для визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі колегія суддів не вважає за можливе, виходячи з наступного.

Стаття 469 ЦПК України передбачає право на оскарження ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду у порядку і строки, передбачені цим Кодексом.

В порядку ст. 392 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення ухвали судом першої інстанції) питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України або його місце проживання (перебування) або місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

Положеннями ст. 395 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення ухвали судом першої інстанції) був визначений порядок розгляду клопотання про надання дозволу на виконання рішення іноземного суду.

Про надходження клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду суд у п'ятиденний строк письмово повідомляє боржника і пропонує йому у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

Після подання боржником заперечень у письмовій формі або у разі його відмови від подання заперечень, а так само коли у місячний строк з часу повідомлення боржника про одержане судом клопотання заперечення не подано, суддя постановляє ухвалу, в якій визначає час і місце судового розгляду клопотання, про що сторони повідомляються письмово не пізніше ніж за десять днів до його розгляду.

За заявою будь-якої із сторін і за наявності поважних причин суд може перенести час розгляду клопотання, про що повідомляє сторони.

Розгляд клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду проводиться суддею одноособово у відкритому судовому засіданні.

Неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Аналогічні положення містяться ст.ст. 464-467 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року.

Питання визначення місця проживання боржника та порядок його повідомлення про надходження та розгляд такого клопотання визначається загальними нормами чинного законодавства України.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (ч.1 , 2 ст. 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином (ч. 5 ст. 74 ЦПК України).

Питання передачі справи з одного суду до іншого були врегульовані положеннями ст.ст. 116,117 ЦПУ України (в редакції чинній на час постановлення ухвали судом першої інстанції). Положенням ст. 117 ЦПК України, зокрема, вказували на те, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 116 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Таке положення має місце і в ст. 31 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, розгляд заяви про примусове виконання рішення іноземного суду здійснюється за місцем перебування боржника. Процесуальний закон не визначає обов'язку суду здійснити перевірку зареєстрованого місця проживання боржника і в залежності від отриманого результату проводити визначені законом процесуальні дії. Проте процесуальний закон зобов'язує суд, якому була передана справа прийняти її до свого провадження.

Судом було встановлено, що на момент відкриття провадження у справі громадянин ОСОБА_2 був зареєстрований в Дарницькому районі м. Києва. Згодом, а саме 15 лютого 2017 року, він був знятий з реєстраційного обліку у зв'язку з вибуттям до нового місця проживання: АДРЕСА_3, що належить до Голосіївського району м. Києва. Але станом на 28 березня 2017 року він був зареєстрований у Дніпровському районі м. Києва за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні апеляційного суду був оглянутий паспорт відповідача ОСОБА_2, згідно з яким він був знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 15 лютого 2017 року, а 15 березня 2017 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. Дані про його реєстрацію в Голосіївському районі м. Києва відсутні.

Разом з тим, ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року про передачу справи до Голосіївського районного суду м. Києва сторонами у справі оскаржена не була, набрала законної сили і була обов'язкова до виконання. У зв'язку з цим, Голосіївський районний суд м. Києва повинен був прийняти справу до свого провадження, так як спори між судами про підсудність не допускаються. А отже не можна стверджувати, що судом першої інстанції порушені правила визначення територіальної юрисдикції.

Однак, норми процесуального законодавства визначають право суду розглянути питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду у відсутності сторін лише у разі наявності відомостей про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суд. Виходячи з наведених норм процесуального законодавства, належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

З матеріалів справи вбачається, що всі судові повідомлення були направлені відповідачу за адресою його зареєстрованого місця проживання, проте не були вручені, повернуті поштовим відділенням за закінченням встановленого строку зберігання, що не може вважатися належним повідомленням.

Велика Палата Верховного суду, зокрема в Постанові від 17 квітня 2018 року (справа № 200/11343/14-ц), вказала на те, що не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, були порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

В порядку п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена без додержанням норм процесуального права, щодо належного повідомлення боржника, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її скасування та ухвалення нового судового рішення.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо наявності підстав для відмови у визнанні та звернення до примусового виконання рішення іноземного суду, тобто боржник не скористався своїм правом на подання заперечень щодо цього, що передбачено положеннями ч. 2 ст. 467 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017).

При цьому слід зазначити, що твердження про відсутність перекладу на українську мову додатків до клопотання не є запереченням по суті самого клопотання. Так, додатки до клопотання, а саме рішення суду, оригінал виконавчого листа і довідка суду про набрання чинності рішення складені російською мовою, але їх текст є зрозумілим всім учасникам справи. Тому вказана обставина, сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні заявленого клопотання.

Судом не встановлено підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, визначених процесуальним законом (ст. 468 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року).

Конвенція «Про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам», підписана країнами-учасницями СНД в м. Мінську 22 січня 1993 року та ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР (далі - Мінська Конвенція) є чинною і поширюється на відносини з Російською Федерацією.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Мінської Конвенції, суд, який розглядає клопотання про визнання і надання дозволу на примусове виконання рішення, обмежується встановленням того, що передбачені цією Конвенцією умови додержано. У такому випадку суд постановляє рішення про примусове виконання.

Таким чином Клопотання ОСОБА_3 про визнання і приведення у виконання рішення іноземного суду - рішення Московського міського суду Російської Федерації від 14 жовтня 2015 року у справі №3-0612/2015 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання виняткових прав на інтелектуальну власність - підлягає задоволенню.

В рішенні Московського міського суду Російської Федерації від 14 жовтня 2015 року у справі №3-0612/2015 та виданому виконавчому листі суми стягнення визначені у валюті держави, де було постановлено судове рішення, процесуальний закон не передбачає обов'язку суду визначення еквіваленту в національній валюті України і вказане питання може бути вирішено на стадії виконання.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

Клопотання ОСОБА_3 про визнання і приведення у виконання рішення іноземного суду - задовольнити.

Визнати та надати дозвіл на виконання рішення Московського міського суду Російської Федерації від 14 жовтня 2015 року у справі№3-0612/2015 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання виняткових прав на інтелектуальну власність.

Видати виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 90000 (дев'яносто тисяч) рублів суми компенсації, 10000 (десять тисяч) рублів моральної шкоди, 3200 (три тисячі двісті) рублів суми судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 15 листопада 2018 року.