АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/649/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53, 54, 55 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року

Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей» про поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що вона з 10.11.1992 року була прийнята на роботу в Державний навчальний заклад «Уманський професійний ліцей» на посаду бухгалтера, а з 01.07.2000 року на посаду головного бухгалтера, де працювала до 06.03.2017 року.

Наказом №23-к від 06.03.2017 року позивача було звільнено з посади головного бухгалтера «за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та порушення чинного законодавства щодо неналежного ведення бухгалтерського обліку».

ОСОБА_3 вважає, що наказ №23-к від 06.03.2017 року є незаконним і підлягає скасуванню у звязку з наступним.

Причина звільнення з роботи, яка зазначена у вищевказаному наказі не відповідає зазначеним в наказі підставам до звільнення відповідно до норми зазначеного закону.

Так, першою причиною в обґрунтування підстав необхідності звільнення, відповідач вказав на застосування до позивача дисциплінарного стягнення згідно наказу №9-к від 31.01.2017 року, яким ОСОБА_3 оголошено догану за порушення чинного законодавства щодо неналежного ведення бухгалтерського обліку. Проте в наказі №23-к від 06.03.2017 року відповідач не вказав, яким чином зазначені порушення правил ведення бухгалтерського обліку мають відношення до розділу «111» «Основні правила та обовязки працівників» Правил внутрішнього трудового розпорядку і їх правове значення до підстав звільнення зазначених в п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Другою причиною звільнення ОСОБА_3, яка зазначена в наказі №23-к від 06.03.2017 року являється наказ №77 від 10.02.2017 року «Про попередження». Позивач зазначає, що даним наказом її було лише попереджено про можливість притягнення до дисциплінарної відповідальності за подальше порушення трудової дисципліни, водночас цей наказ відповідач вважає заходом дисциплінарного стягнення. Позивач звертає увагу, що як ч. 1 ст. 147 КЗпП України, так і Розділом 11 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей» затвердженого загальними зборами трудового колективу протокол №2 від 25.12.2013 року, не передбачено такого заходу дисциплінарної відповідальності як «попередження».

Даний наказ №77 від 10.02.2017 року «Про попередження» оскаржений ОСОБА_3 в судовому порядку.

Позивач вказує, що третьою причиною її звільнення відповідач зазначив скарги працівників ліцею ОСОБА_4 від 08.02.2017 року, ОСОБА_5 від 07.02.2017 року, службову записку ОСОБА_6 від 08.02.2017 року щодо неправильного ведення бухгалтерського обліку та визнання незадовільним результат оцінки головним бухгалтером своїх повноважень, що підтверджується непогодженням керівником освіти і науки Черкаської ОДА ОСОБА_7, заступником начальника відділу вищої ПТО та фінансового забезпечення ОСОБА_8 анкети про виконання головним бухгалтером бюджетної установи своїх повноважень за 2016 рік у звязку з неналежним виконанням посадових обовязків ОСОБА_3

ОСОБА_3 вважає, що скарги працівників ліцею та результат оцінки головним бухгалтером своїх повноважень не можуть бути визнані належними і допустимими доказами встановлення фактів систематичного невиконання обовязків, покладених трудовим договором чи правилами внутрішнього трудового розпорядку.

З огляду на викладене та враховуючи те, що в наказі №23-к від 06.03.2017 року не зазначено жодного доказу і пункту порушення позивачем «Правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей» затвердженого загальними зборами трудового колективу протокол №2 від 25.12.2013 року, позивач вважає, що підстава для її звільнення є необґрунтованою і неправомірною.

Крім того, позивач вказує, що у звязку з її незаконним звільненням з відповідача у порядку ст.ст. 235 та 237? КЗпП України підлягає стягненню компенсація заробітку за час вимушеного прогулу та моральна шкода.

ОСОБА_3, неодноразово уточнювала позовні вимоги та остаточно просила суд, визнати незаконним та скасувати наказ №23-к від 06.03.2017 року «Про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_3В.» виданий Державним навчальним закладом «Уманський професійний ліцей»; поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера Державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей»; стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 48067, 24 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним і скасовано наказ №23-к від 06.03.2017 року «Про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_3В.», виданий Державним навчальним закладом «Уманський професійний ліцей».

Поновлено на роботі на посаді головного бухгалтера Державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей» ОСОБА_3.

Стягнуто з відповідача Державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей» на користь ОСОБА_3: середньомісячний заробіток 48067, 24 грн.; моральну шкоду 8000 грн., судові витрати по справі 1500 грн.

Стягнуто з відповідача Державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей» в державний бюджет України судовий збір 640 грн.

В апеляційній скарзі Державний навчальний заклад «Уманський професійний ліцей», посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням усіх фактичних обставин справи, з неналежним дослідженням і ненаданням належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, без сприяння судом повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що наказом №9-к від 31.01.2017 року ОСОБА_3 була винесена догана за порушення чинного законодавства щодо неналежного ведення бухгалтерського обліку, яке не була нею оскаржена і це є одним із елементів систематичності її порушення.

Догана була винесена за незабезпечення дотримання в ліцеї встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку; не здійснення перевірки первинних документів за формою та змістом, що призвело до ведення бухгалтерського обліку з порушенням встановленого порядку; прийняття до виконання та оформлення документів з операцій, що суперечать законодавству з посиланням на конкретні обовязки згідно до інструкції по посадових обовязкам головного бухгалтера з підписом від 11.09.2003 року абз. 6 п. 11 розділу ІІ. Проте, суд на зазначене уваги не звернув та вказав, що в наказі №9-к від 31.01.2017 року не зазначено, що ОСОБА_3 порушено саме умови трудового договору з посиланням на конкретні обовязки згідно Інструкції посадових обовязків головного бухгалтера з підписом від 11.09.2003 року.

Також апелянт зазначає, що директору ДНЗ «Уманський ПЛ» подані заяви працівників ліцею ОСОБА_4, ОСОБА_9, скарга ОСОБА_5, службова записка ОСОБА_6 про не нарахування та не виплату вчасно заробітної плати. Станом на 10.02.2017 року головним бухгалтером ОСОБА_3 в своєму поясненні не надано чіткої відповіді про причини не нарахування заробітної плати працівникам ліцею. При цьому відповідач зауважує, що створеною за наказом директора ревізійною комісією було виявлено, що кошти для виплати заробітної плати були в наявності, проте з вини головного бухгалтера не були нараховані та виплачені.

Тому вказане свідчить про систематичне не виконання умов трудового договору ОСОБА_3, звільнення відбулося не за одне й те ж саме порушення трудової дисципліни та відповідає вимогам чинного законодавства, проте суд зазначеним обставинам оцінки не надав.

Крім того, зазначає, що суд помилково не взяв до уваги, факт застосування до працівника заходу дисциплінарного стягнення згідно наказу №9 від 31.01.2017 року, що в свою чергу, підтверджує систематичність невиконання працівником своїх обовязків.

На думку відповідача, ОСОБА_3 також не доведено та не надано жодних доказів щодо дійсності завдання їй моральної шкоди, в позові нею лише зазначено норми матеріального права, які регулюють вказані правовідносини.

На зазначену апеляційну скаргу ОСОБА_3 подала до суду відзив, в якому вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та неправомірними. На думку позивача, судом вірно враховано, що ні в наказі №23-к від 06.03.2017 року, ні в наказі №9-к від 31.01.2017 року, яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, не зазначено в чому саме виражаються невиконання працівником без поважних причин обовязків покладених на нього трудовим договором (з посиланням на конкретні обовязки, згідно Інструкції посадових обовязків головного бухгалтера), негативні наслідки від допущених порушень трудового договору, чи є причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) працівника і негативними наслідками, яка саме шкода спричинена такими діями відповідачу та що спонукало відповідача до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Крім того, ОСОБА_3 звертає увагу суду на ту обставину, що в суді відповідач змінив формулювання її звільнення. Так, наказом №23-к від 06.03.2017 року її звільнено з посади головного бухгалтера «за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та порушення чинного законодавства щодо неналежного ведення бухгалтерського обліку». Відповідач вважав, що в дійсності позивача звільнено за «систематичне невиконання обовязків, покладених трудовим договором» та просив суд змінити формулювання правової кваліфікації звільнення.

Щодо невчасного нарахування і дотримання строків виплати заробітної плати, то позивач зазначає, що згідно розділу 11 пунктів 2.1, 2.2 посадової Інструкції бухгалтера по заробітній платі ОСОБА_10, саме в її обовязки входить нарахування заробітної плати, в тому числі і спецфонду з якого повинні були отримувати заробітну плату скаржники ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6 Відповідно до п. 4.1.7 розділу 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку від 25.12.2013 року ДНЗ «Уманський ПЛ» до основних обовязків директора входить дотримання строків виплати заробітної плати.

Крім того, відповідно до п/п.3 пункту 6 розділу «Відповідальність» передбачено, що дисциплінарні стягнення на головного бухгалтера накладаються за пропозицією Головного управління освіти і науки Черкаської ОДА. Доказів про отримання вказаних пропозицій суду відповідачем надано не було.

В частині стягнення моральної шкоди, ОСОБА_3 вказує, що в позові нею було зазначено, що незаконне звільнення принижує її як фахівця та позбавляє можливості працевлаштування, призвело до стресового стану, переживань, моральних страждань, які викликали погіршення стану її здоровя в період втрати роботи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ні в наказі №23-к від 06.03.2017 року, ні в наказі №9-к від 31.01.2017 року, яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, не зазначено в чому саме виражаються невиконання працівником без поважних причин обовязків покладених на нього трудовим договором, негативні наслідки від допущених порушень трудового договору, чи є причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) працівника і негативними наслідками, яка саме шкода причинена такими діями відповідачу та що спонукало відповідача до застосування найсуворішого дисциплінарного стягнення звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Наказом №23-к від 06 березня 2017 року «Про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_3В.» виданого Державним навчальним закладом «Уманський професійний ліцей» позивача було звільнено з 06 березня 2017 року з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та порушення чинного законодавства щодо належного ведення бухгалтерського обліку (т. 1 а.с. 9-10).

Підставами звільнення в наказі зазначено: систематичне невиконання трудових обовязків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку; застосування до працівника дисциплінарного стягнення згідно наказу №9-к від 31.01.2017 року; попередження працівника про можливість притягнення до дисциплінарної відповідальності за подальше порушення трудової дисципліни та чинного законодавства згідно наказу №77 від 10.02.2017 року; скарги працівників ліцею (ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6О.).

Як зазначено вище, однією із підстав звільнення позивача був наказ №9-к від 31 січня 2017 року «Про оголошення догани головному бухгалтеру ОСОБА_3В.», в якому останній було оголошено догану за порушення чинного законодавства щодо належного ведення бухгалтерського обліку.

Відповідно до запису, який міститься в трудовій книжці ОСОБА_3 серії БТ-І №2160011, її було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 16-17).

Наказом №77 від 10 лютого 2017 року «Про попередження», ОСОБА_3 попереджено про можливість притягнення до дисциплінарної відповідальності за подальше порушення трудової дисципліни (т. 1 а.с. 18).

Відповідно до наказу №153 від 26.05.2017 року було скасовано п. 1 наказу №77 від 10.02.2017 року «Про попередження» (т. 1 а.с. 126).

В матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_4 від 08.02.2017 року, ОСОБА_9 від 08.02.2017 року, скарга ОСОБА_5 від 07.02.2017 року та службова записка ОСОБА_6 від 08.02.2017 року, в яких останні звертають увагу на несвоєчасність та неповноту виплати заробітної плати (т. 1 а.с. 113-116).

На підставі зазначених заяв працівників ліцею, у відповідності до наказу№86 від 23.02.2017 року було створено комісію із розслідування заробітної плати (т. 1 а.с. 118), за результатами роботи якої було складено ОСОБА_1 внутрішньої ревізії від 24.02.2017 року, в якому зазначено, що станом на грудень 2016 року та січень-лютий 2017 року кошти були в наявності для виплати заробітної плати (т. 1 а.с. 125).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких видів стягнення: догана; звільнення.

Частинами 2, 3 ст. 149 КЗпП України передбачено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзив позивача, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, відповідно до Наказу №9-к від 31 січня 2017 року «Про оголошення догани головному бухгалтеру ОСОБА_3В.», як на підставу для накладення дисциплінарного стягнення вказано порушення нею посадових обовязків передбачених абз. 6 п. 11 розділу ІІ посадової інструкції ОСОБА_3, що підтверджує доводи відповідача про наявність посилання в даному наказі на порушення конкретних посадових обовязків головного бухгалтера.

Вказаний наказ було винесено у звязку з наявністю порушень, які були виявлені та викладені у ОСОБА_1 №03-15/04 ревізії фінансово-господарської діяльності ДНЗ «Уманський професійний ліцей» за період з 01.06.2013 року по 31.08.2016 року від 27.12.2016 року.

Проте у наказі №23-к від 06 березня 2017 року «Про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_3В.» відсутні будь-які посилання на порушення пунктів інструкції про посадові обовязки головного бухгалтера Уманського професійного ліцею, з якою ОСОБА_3 була ознайомлена під підпис 11.09.2013 року.

При цьому відповідачем як на підставу застосування дисциплінарного стягнення зазначено систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, однак які саме систематичні порушення трудового розпорядку були порушені ОСОБА_3 в наказі не вказано.

Аналізуючи підстави притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї такого заходу стягнення як звільнення, відповідачем зазначено загальні норми права, які регулюють трудові відносини, а саме Кодекс законів про працю України, ЗУ «Про оплату праці», підзаконні нормативно-правові акти та правила трудового розпорядку розділ VII, посадові обовязки головного бухгалтера Уманського професійного ліцею, п. 2 розділу І, що регулюють загальну процедуру притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника, а не вказують на порушення конкретних приписів зазначених актів щодо обовязків позивача.

Ще однією підставою для дисциплінарної відповідальності відповідачем в наказі зазначено анкету про виконання головним бухгалтером бюджетної установи своїх повноважень за 2016 рік ОСОБА_3, яка не погоджена управлінням освіти і науки ЧОДА у звязку з неналежним виконанням посадових обовязків ОСОБА_3, дану підставу колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки непогодження анкети не є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, так як не містить елементу дисциплінарного проступку, оскільки свій обовязок щодо подання даної анкети нею виконано.

Також відповідно до наказу про звільнення підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності вказано довідки про прочитані години в групі №62 за професією «Електрогазозварник», направленої центром зайнятості для навчання в ДНЗ «Уманський ПЛ» згідно договору №00119 від 22.11.2016 року, за періоди з 28.11.2016 року по 30.11.2016 року №387, від 01.12.2016 року, з 01.12.2016 року по 30.12.2016 року №415 від 27.12.2016 року, з 03.01.2017 року по 31.01.2017 року №41 від 31.01.2017 року.

Відповідно до п. 4.1.7. розділу ІV Правил внутрішнього внутрішнього трудового розпорядку основним обовязком директора ліцею є, зокрема, видача заробітної плати педагогічним та іншим працівникам у встановлені строки.

Таким чином, Правилами передбачена відповідальність саме директора ліцею за несвоєчасність видачі заробітної плати.

Згідно посадової Інструкції головного бухгалтера в її обовязки не входить своєчасність нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідачем підтверджені в засіданні судової колегії доводи позивача про те, що згідно розділу 11 пунктів 2.1, 2.2 посадової Інструкції бухгалтера по заробітній платі ОСОБА_10 ОСОБА_6 в її обовязки входить нарахування заробітної плати, в тому числі і спец фонду, неотримання якої являлося підставою написання скарг ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Наказ №23-к від 06 березня 2017 року «Про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_3В.» є незаконним, а тому підлягає скасуванню.

Щодо доводів відповідача в частині того, що суд вправі змінити формулювання звільнення, якщо обставинам, які стали підставою для звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, то колегія суддів не вбачає підстав для такої зміни так, як відповідач не зазначив достатніх правових підстав та не надав належних доказів для зміни такого формулювання у звязку з систематичним невиконанням позивачем своїх обовязків, покладених на неї трудовим договором.

Крім того, відповідно до Інструкції з посадових обовязків головного бухгалтера Уманського професійного ліцею, головний бухгалтер несе нарівні з директором ліцею відповідальність за порушення правил та положень, що регламентують фінансово-господарську діяльність та при цьому, дисциплінарне стягнення на головного бухгалтера накладається за пропозицією Головного управління освіти і науки.

В матеріалах справи відсутні пропозиції Головного управління освіти і науки ЧОДА про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3, що суперечить визначеному у вищевказаній Інструкції порядку.

Відповідно ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Колегія суддів звертає увагу учасників справи на те, що відповідно до наказу №9-к від 31 січня 2017 року «Про оголошення догани головному бухгалтеру ОСОБА_3В.» Акт №03-15/04 ревізії фінансово-господарської діяльності ДНЗ «Уманський професійний ліцей» за період з 01.06.2013 року по 31.08.2016 року було вручено керівнику ДНЗ «Уманський ПЛ» 27.12.2016 року, а тому дисциплінарне стягнення у вигляді догани ОСОБА_3 застосовано з порушенням визначеного законодавством місячного строку.

Крім того, отримання директором ДНЗ «Уманський професійний ліцей» ОСОБА_11 примірника даного ОСОБА_1 саме 27.12.2016 року підтверджується його власноручним підписом на даному документі (т. 1 а.с. 106). А доказів про поважність порушення зазначеного місячного строку для притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідачем надано до суду не було.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність поновлення на роботі ОСОБА_3, врахувавши при цьому відсутність систематичності порушень нею трудових обовязків визначених посадовою інструкцією та незаконністю самого наказу №23-к від 06 березня 2017 року.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до довідки ДНЗ «Уманський професійний ліцей» № 153 середня заробітна плата ОСОБА_3 за січень-лютий 2017 року складала 5606, 74 грн. (т. 1 а.с. 161).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку з відповідача підлягає стягненню на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.03.2017 року по 23.11.2017 року в розмірі 48067, 24 грн.

В цій частині рішення суду, а саме розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідачем не оскаржувалось, як і не оскаржувалось рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду першої інстанції про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Виходячи із вищевикладеного, при вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суд першої інстанції вірно врахував характер порушень та дій вчинених роботодавцем, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до її душевних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків, які полягали у постійному страху залишитись без роботи та в подальшому неможливості працевлаштуватись, а відтак залишитись без засобів існування, а також стресі, пов'язаному з приниженням її як фахівця, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги. Також суд вірно врахував той факт, що звільнення з роботи позначилося на погіршенні стану здоровя позивача.

З огляду на наведене, доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 не доведено факт завдання їй моральної шкоди, а докази надані нею, зокрема, щодо гіпертонічної хвороби не повязані зі звільненням позивача, так як звернення до лікаря відбулось через девять днів після звільнення, що свідчить про не повязаність вказаних подій, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

До висновку про необґрунтованість доводів апелянта суд прийшов, оскільки порушення законного права позивача, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на викладене, суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, а тому не може бути скасоване по суті правильне та законне рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Уманський професійний ліцей» - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 лютого 2018 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2018 року.

Судді