Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" березня 2018 р. Справа № 608/1824/17

Номер провадження2/608/71/2018

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л. С.

представників позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові справу цивільного судочинства за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третіх осіб: Чортківської міської ради Тернопільської області, відділу Держгеокадастру в Чортківському районі Тернопільської області, приватного підприємства "Гео-юнікс", про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_3,--

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третіх осіб: Чортківської міської ради Тернопільської області, відділу Держгеокадастру в Чортківському районі Тернопільської області, приватного підприємства "Гео-юнікс", про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_3.

В позовній заяві позивачка вказала, що вона є власником квартира № 1 будинковолодіння по вулиці Надрічній, 100 в м. Чорткові Тернопільської області. Суміжним землекористувачем є відповідачка ОСОБА_3, будинок якої знаходиться по вулиці Надрічній, 98. Тривалий час між суміжними земельними ділянками існував заїзд до будинковолодіння ОСОБА_5. Однак, відповідачка під час приватизації земельної ділянки неправомірно, без згоди позивачки та згоди її матері ОСОБА_1 заволоділа частиною земельної ділянки, яка до приватизації використовувалась, як спільний заїзд до будинковолодіння.

З даного приводу вона звернулась в правоохоронні органи. В ході розслідування кримінального провадження № 0000064 від 23 листопада 2015 року було призначено почеркознавчу експертизу, в результаті якої встановлено підроблення підпису від її імені в Акті погодження та закріплення зовнішніх меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання при оформленні ОСОБА_3 документів на отримання Державного акта на право власності на землю.

Посилаючись в позовній заяві на підроблення її підпису в Акті погодження та закріплення зовнішніх меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання при оформленні відповідачкою ОСОБА_3 документів на отримання Державного акту на право власності на землю та захоплення частини земельної ділянки, котра до приватизації використовувалась, як спільний заїзд до будинковолодінь по вулиці Надрічній, 100 та по вулиці Надрічній, 98 в місті Чорткові, із-за чого став неможливим заїзд на подвір'я, позивачка просить визнати недійсним Державний акт на право приватної власності не землю серії ПК № 274288 на ім'я ОСОБА_3, виданий 26 грудня 2011 року, з анулюванням реєстраційного запису про реєстрацію державного акту в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що вимога про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю є необґрунтованою, посилаючись на те, що позивачка голослівно вказує у позові, що ОСОБА_3 під час приватизації земельної ділянки неправомірно заволоділа частиною земельної ділянки, яка до приватизації використовувалась, як спільний заїзд до будинковолодінь сторін. ОСОБА_5 є власником квартири № 1 будинковолодіння 100 по вул. Надрічній в м. Чорткові.. Даний житловий будинок є двохквартирним, проїзд до нього передбачений з протилежної сторони від ОСОБА_3, а саме з боку квартири АДРЕСА_1. З фототаблиці, що долучена до відзиву, вбачається, що спільного проїзду ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ніколи не було. Вхідні ворота до квартири позивачки передбачені тільки для проходу, а не для проїзду транспорту. ОСОБА_3 також звертає увагу суду на те, що позивачка 23 серпня 2016 року безкоштовно приватизувала присадибну земельну ділянку загальною площею 0,05 га по вул. Надрічній, 100 в м. Чорткові, а тому питання щодо погодження меж (визначення конфігурації земельної ділянки) між ними було вирішено повторно під час приватизації земельної ділянки безпосередньо ОСОБА_5 Спору між сторонами щодо проїзду під час погодження меж земельної ділянки, яка відводилась у власність позивачки не було. Крім того, використавши своє право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки із цільовим призначенням: для обслуговування та будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_5 втратила право на отримання у власність будь-якого проїзду. Таким чином, в особи, котра звернулася з позовом, відсутнє суб'єктивне матеріальне право та законний інтерес, на захист якого подано позов, а також відсутній факт їх порушення або оспорювання, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 закінчила приватизацію земельної ділянки та отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку 26 грудня 2011 року, відповідачка вважає, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності.

Представник позивачки ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що у відповідачки відсутнє первинне рішення про надання земельної ділянки у власність, а довідка з виконкому Чортківської міської ради № 892 про те, що станом на 1 січня 2002 року у користуванні ОСОБА_3 знаходилася земельна ділянка площею 640 кв. м. по вул. Надрічній, 98 в м. Чорткові викликає у нього сумніви в її достовірності. З наданої викопіровки будинковолодіння вбачається, що загальна площа земельної ділянки по вул.. Надрічній, 98 в м. Чорткові станом на 15 серпня 1975 року складає 1151 кв. м. Оскільки за ОСОБА_3 числиться 1/2 даного будинковолодіння, то в її користуванні мала би перебувати земельна ділянка розміром 575,5 кв. м., а не 640 кв. м., що свідчить про самозахоплення нею частини земельної ділянки.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримують, просять задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просять відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на мотиви, що викладені в відзиві на позов.

Представники третіх осіб: Чортківської міської ради Тернопільської області, відділу Держгеокадастру в Чортківському районі Тернопільської області, приватного підприємства "Гео-юнікс" в судове засідання не зявилися, від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи за відсутності представників.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується Договором дарування від 6 серпня 2002 року.

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ПК № 274288, виданого на підставі рішення сесії Чортківської міської ради від 29 квітня 2011 року № 139, ОСОБА_3, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, є власником земельної ділянки площею 0,0640 га у межах згідно з планом, цільове призначення якої для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Як вбачається із акту № 6 про встановлення факту користування ОСОБА_3 земельною ділянкою для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд від 05.04.2011 року комісією встановлено, що відповідачці ОСОБА_3 перейшло по спадщині нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0640 га, якою на даний час вона користується та використовує її за цільовим призначенням.

У відповідності із копією довідки Чортівської міської ради № 892 згідно земельно-облікових документів станом на 1 січня 2002 року в користуванні ОСОБА_3 знаходилася земельна ділянка загальною площею 640 кв. м по вул. Надрічна, 98 в м. Чорткові для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Таким чином, вказаними документами підтверджується, що на час приватизації в фактичному користуванні відповідачки ОСОБА_3 знаходилась земельна ділянка площею 640 кв.м.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки № 15803532 від 30.11.2017 року) підтверджується набуття права власності позивачкою ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Надрічна, 100; серед підстав виникнення права власності зазначено згоду співвласника на виділ земельної ділянки.

З викопіровки планів земельних ділянок вбачається, що за будинковолодінням по вул. Надрічній, 98 в місті Чорткові закріплена земельна ділянка площею 1151 кв.м, а за будинковолодінням по вул. Надрічній, 100 в місті Чорткові закріплена земельна ділянка площею 1117 кв.м.

Згідно висновку експерта № 1.1-277/17 від 6 вересня 2017 року підпис на першій сторінці в акті погодження та закріплення зовнішніх меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання від 17 березня 2011 року, в таблиці суміжні землевласники, де знаходиться графа із прізвищем ОСОБА_5, виконаний не ОСОБА_5 та не ОСОБА_1, а іншою особою (особами).

Із фототаблиці, що додана до матеріалів справи вбачається, що спільного проїзду між земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 немає, вхідні ворота до квартири позивачки передбачені тільки для проходу, а не для проїзду транспорту.

У відповідності до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено у частині третій статті 152 Земельного кодексу України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України або ж іншим способом, який передбачено законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Таким чином, визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Також і частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Така правова позиція викладена в постанові судової палати в цивільних справах Верховного Суду України № 6-94цс13 від 25 грудня 2013 року.

Таким чином, виходячи зі змісту вищенаведеної постанови судової палати в цивільних справах Верховного Суду України суд приходить до висновку, що само по собі формальне порушення закону не дає підстав для задоволення позовних вимог.

Так, в ході судового розгляду справи встановлено, що підпис в акті погодження та закріплення зовнішніх меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання від 17 березня 2011 року виконаний не ОСОБА_5 та не ОСОБА_1, а іншою особою (особами).

Проте, виходячи з вищенаведених обставин, таке порушення вимог чинного законодавства не може бути самостійною підставою визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ПК № 274288 на імя ОСОБА_3 без доведення порушення прав позивачки.

При цьому, суд зазначає, що на даний час позивачка також приватизувала земельну ділянку, яка межує з земельною ділянкою відповідачки, таким чином погодившись з межею земельних ділянок.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 вищезазначеного Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 цього ж Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсними Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відповідачці ОСОБА_3, позивачка вказувала на захоплення частини земельної ділянки, яка використовувалась як спільний заїзд.

Проте в порушення вимог цивільного процесуального законодавства позивачка не надала належні докази, на підставі яких суд міг би встановити наявність фактів, які би обґрунтовували позовні вимоги позивачки щодо порушення її прав.

Також і з цих підстав не можуть бути задоволені позовні вимоги позивачки посиланням в ході судового розгляду на те, що земельна ділянка відповідачки перевищує її частку в будинковолодінні (в користуванні відповідачки ОСОБА_3 мала би перебувати земельна ділянка площею 575,5 кв. м., а не 640 кв. м.).

З цього приводу суд також зазначає, що в позовній заяві позивачка свої позовні вимоги такими обставинами не обґрунтовувала.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи згідно ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено в ході судового розгляду тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, що не дає суду підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати в справі суд покладає на позивачку.

Керуючись ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 4, 5, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,--

В И Р І Ш И В:

Відмовити за недоведеністю в позові ОСОБА_5 про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю серії ПК № 274288 на ім'я ОСОБА_3, виданого 26 грудня 2011 року, з анулюванням реєстраційного запису про реєстрацію Державного акту в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Судові витрати покласти на позивачку.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги апеляційному суду Тернопільської області через Чортківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення -- 6 квітня 2018 року.

Суддя: В. І. Парфенюк