Справа № 462/3994/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/6140/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Копняк С.М., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

З участю:позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ майна та визнання права на власності,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач - ОСОБА_4 В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним, таким, що підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог, оскільки обставини, які мають значення для справи та які суд вважав встановленими є недоведеними, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Стверджує, що в судовому засіданні не було здобуто доказів, які б підтверджували, що він з позивачем проживали однією сім'єю в період з 2009 по 2013 рік, а покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ОСОБА_7 не можуть братися до уваги, оскільки такі є зацікавленими особами. Факт непроживання однією сім'ю за цей період підтверджується письмовими доказами у інших справах, а саме позовними заявами та рішеннями судів. Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції не дав оцінки факту укладення 21.10.2006 року договору житлового найму із позивачем. Вважає, що цей договір найму підтверджує те, що були договірні відносини по найму квартири, а позивачка поселилася та проживала у кв.АДРЕСА_1 не як член сім'ї власника квартири. Жодних доказів того, що позивач брала участь у придбанні спірної квартири останньою не надано. Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_4на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Із змісту позовної заяви встановлено, що у травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання факту проживання однією сім»єю із ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року, визнання за нею права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та на ? частину квартири АДРЕСА_2 та поділ зазначеного майна, виділивши їй відповідно 1/3 та ? зазначених квартир.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 23 листопада 1991 року, який було розірвано 26 січня 1994 року (т.1 а.с.99).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 18 березня 1998 року, виданого виконкомом ЛМР, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_8 та матері останньої ОСОБА_9 (т.1 а.с.91).

У 90-х роках ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виїхали на постійне місце проживання у державу Ізраїль.

У 2000 році до квартири АДРЕСА_1 в якій проживав ОСОБА_4 переїхала ОСОБА_2 зі своєю донькою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 (т.1а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2 в частині встановлення факту проживання однією сім»єю в період з 2000 по 2013 р.р., суд дав належну оцінку зібраним по справі доказам, які є належними та допустимими та не спростовані відповідачем ОСОБА_4

Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України (далі СК) сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Сім»я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.74 ч.1 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Визнаючи факт проживання однією сім»єю учасників справи з 2000 року суд першої інстанції не звернув уваги, що до набрання чинності СК України 2004 року законодавство не передбачало правового статусу майна, набутого за час спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, як спільного сумісного, а відтак рішення суду в частині проживання однією сім»єю позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період з 2000 року підлягає зміні на встановлення факту проживання однією сім»єю з 2004 року.

Відповідач ОСОБА_4 не заперечив в суді апеляційної інстанції факт проживання однією сім»єю із ОСОБА_2, однак вважає, що такий факт мав місце до 2009 року та позивач ОСОБА_2 не брала участі у придбанні квартири ні на вулиці Одеській, ні на АДРЕСА_2.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України та роз»ясень, викладених у п.1 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов»язується з наступним вирішенням спору про право.

Із матеріалів справи вбачається, що встановлення факту проживання однією сім»єю має своїм наслідком визнання права власності на частину квартир, які придбані та оформлені на прізвище відповідача.

Із наявних у матеріалах справи доказів, із представлених доказів суду апеляційної інстанції у вигляді фотокопій, з пояснень наданих учасниками справи у суді апеляційної інстанції встановлено, що до 2009 року та в період з 2009 року по жовтень 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім»єю, разом вели господарство, разом здійснювали закупи для потреб сім»ї, разом ходили в гості та вони приймали гостей у себе. Приготування їжі та інші господарські питання вирішувалися спільно та проводилися спільними зусиллями. В період 2009 року та до сьогоднішнього дня позивач ОСОБА_2 працювала офіційно на роботі, чого не заперечив відповідач ОСОБА_4, який в цей період часу не працював та не має офіційно роботи до сьогоднішнього дня.

За змістом т.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Із матеріалів справи встановлено, що 14 квітня 2010 року між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 2/3 частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО, зареєстрований в реєстрі за № 175 (а.с. 96) згідно якого ОСОБА_8 продала ОСОБА_4 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Даючи оцінку борговим розпискам, які представлені учасниками справи, суд першої інстанції встановив, що кошти позичалися як позивачем так і відповідачем для придбання частини квартири у власність для сім»ї в період їх проживання однією сім»єю без шлюбу. Зазначене учасниками справи не спростовано.

Відповідно до ст. 70 ч.1 СК у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За приписами ст.71 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Колегія суддів не погоджується з аргументами, наведеними відповідачем у апеляційній скарзі, оскільки такі не спростовують факт проживання однією сім»єю, а свідчать лише про погіршення сімейних стосунків з 2009 року між учасниками справи. В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 неодноразово наголошував, що сімейні стосунки погіршувалися з 2009 року, оскільки ОСОБА_2 працювала на ріелторській роботі та наполягала на оформленні права власності на одну з квартир за нею.

Щодо аргументів апеляційної скарги в частині укладення 21 жовтня 2006 року договору найму між учасниками справи без зазначення строку його дії та ціни, колегія суддів не приймає до уваги як факт спростування висновків суду першої інстанції. Із матеріалів справи, з пояснень сторін вбачається, що відповідач ОСОБА_4 визнавав факт проживання однією сім»єю із ОСОБА_2 з 2000 року до 2009 року. Від фактичних шлюбних відносин ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_12. Укладення договору найму між учасниками справи було викликано необхідністю реєстрації дитини при її народженні та матері, що не виключає спільного проживання позивача та відповідача однією сім»єю. За змістом ст.810 ч.1 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона- власник житла (наймодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Вимоги договору найму сторонами не виконані, а відтак такий договір вважається неукладеним.

В судовому засіданні 24.03.2016 року відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що ОСОБА_2 проживала за адресою АДРЕСА_1 до вересня 2013 року.

За приписами ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 були куплені за спільні кошти позивача та відповідача, що свідчить про їх проживання однією сім»єю, наявність спільного бюджету, спільне ведення господарства та виховання дитини у повноцінній сім»ї.

Беручи до уваги вимоги ст. ст. 70, 71, 74 СК України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачу ОСОБА_2 належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.374 ч.1 п.2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст.376 ч.1 п.4 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 ст.376 ЦПК передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Керуючись ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 31 березня 2016 року частково змінити, виклавши абз.2 резолютивної частини рішення у такій редакції: визнати факт спільного проживання однією сім»єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 2004 року по жовтень 2013 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови в порядку визначеному ст.. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: С.М.Копняк

Р.В.Савуляк