Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 645/2007/15-ц

провадження № 61-19596св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 12 липня 2016 року у складі судді Шарко О. П. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Швецової Л. А., Малінської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 30 вересня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «УніКредитБанк» (далі - ВАТ «УніКредитБанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-44 (далі - Договір про іпотечний кредит), згідно з умовами якого їй було надано кредитні кошти у розмірі 50 830 доларів США під 13 % річних на строк до 30 жовтня 2028 року. ПАТ «Укрсоцбанк» порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів» в частині створення істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором про іпотечний кредит 30 вересня 2008 року між нею і банком було укладено іпотечний договір № MRTG-44/S (далі - Іпотечний договір), за умовами якого вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,4 кв. м, житловою площею 28,50 кв. м. Іпотечний договір та додаткові угоди до нього не містять повної інформації на виконання всіх умов відповідно законодавства, які визнані обов'язковими. Крім того, на час укладення Іпотечного договору вона мала малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсними Договір про іпотечний кредит та Іпотечний договір.

У квітні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із зустрічним позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ПАТ «Укрсоцбанк» посилалося на те, що 30 вересня 2008 року між ВАТ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено вищевказаний Договір про іпотечний кредит. Позичальник не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань за цим договором, внаслідок чого станом на 29 грудня 2015 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 1 512 372 грн 44 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 48 000,66 доларів США, що еквівалентно 1 142 774 грн 85 коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 12 250,82 доларів США, що еквівалентно 291661 грн 18 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 899,16 доларів США, що еквівалентно 21 406 грн 67 коп.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками - 2 374,45 доларів США, що еквівалентно 56 529 грн 60 коп. Враховуючи наведене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_1 на свою користь.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 12 липня 2016 року у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором іпотечного кредиту в сумі 1 512 372 грн 44 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банком було надано фінансову послугу з дотриманням норм законодавства. Договором про іпотечний кредит передбачено всі умови кредитування. ОСОБА_1, власноручно підписавши вказаний договір, висловила свою згоду з усіма його умовами, підтвердила свою здатність виконувати такі умови. Іпотечний договір містить всі істотні умови, передбачені Законом України «Про іпотеку», та забезпечує вимоги банку як іпотекодержателя. ОСОБА_1 надала банку заяву про те, що у переданій нею в іпотеку квартирі малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані, права дітей передачею квартири в іпотеку не порушуються, вона зобов'язується не реєструвати у квартирі свого сина ОСОБА_3 до повного виконання кредитних зобов'язань. За таких обставин відсутні підстави для визнання Іпотечного договору недійсним. Задовольняючи зустрічний позов банку, місцевий суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань за Договором про іпотечний кредит, тому у банку виникло право вимагати від боржника дострокового повернення кредитних коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 12 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У липні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 12 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу за первісним позовом на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав позичальнику як споживачу фінансових послуг повної та достовірної інформації про умови кредитування. Надані банком копії платіжних документів не відповідають порядку їх засвідчення, встановленому Законом України «Про нотаріат», та Типовій інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади. Судами попередніх інстанцій не перевірено правильність нарахування банком загальної суми заборгованості, а також - не вирішено питання про застосування позовної давності за вимогами кредитора. В Договорі про іпотечний кредит зазначено лише про зобов'язання банку надати ОСОБА_1 кредит у певний термін та на певних умовах, проте це не свідчить про факт видачі такого кредиту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У вересні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що матеріали справи містять докази, які підтверджують факт повідомлення позичальника про умови кредитування. ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма істотними умовами Договору про іпотечний кредит. Спірний договір є чинним, його не визнано судом недійсним в цілому чи в певній частині або нікчемним. Суди попередніх інстанцій повно з'ясували обставини справи, встановили характер спірних правовідносин, правильно застосували норми матеріального права, висновки судів є вичерпними та підтверджуються дослідженими доказами.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 квітня 2018 року справу № 645/2007/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодекс України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 30 вересня 2008 року між ВАТ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено Договір про іпотечний кредит, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 50 830 доларів США під 13 % річних на строк до 30 жовтня 2028 року для придбання квартири АДРЕСА_1.

Пунктами 5.3.1, 5.3.2 Договору про іпотечний кредит передбачено, що позичальник взяла на себе обов'язок належним чином виконувати зобов'язання за кредитним договором, повернути кредит, вчасно сплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати штрафні санкції, у строки та умовах, визначених Кредитним договором. Сторони кредитного договору погодили, що у випадку, якщо позичальник сплачує банку суму, якої недостатньо для погашення основної суми кредиту, сплати процентів за його користування, та інших сум, що належать до сплати відповідно до умов цього договору, то така сума використовується банком у наступному порядку: на сплату неустойки за порушення сплати процентів за користування кредитом (якщо таке порушення буде мати місце); на погашення простроченої заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом (якщо прострочення буде мати місце); на погашення строкової заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом; на сплату простроченого кредиту (якщо прострочення буде мати місце) та на погашення частки кредиту, строк сплати якого настав; погашення строкової заборгованості за кредитом; на сплату неустойки за порушення строків погашення кредиту (якщо таке порушення буде мати місце).

21 липня 2009 року між ВАТ «УніКредитБанк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду про внесення змін і доповнень № 1 до Договору про іпотечний кредит, за умовами якої у період з 21 липня 2009 року до 20 липня 2010 року (включно) процентна ставка за договором складатиме 7 % річних. Після закінчення цього терміну - 13,5 % річних.

05 липня 2010 року між ВАТ «УніКредитБанк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду про внесення змін і доповнень № 2 до Договору про іпотечний кредит, за умовами якої у період з 05 липня 2010 року до 04 січня 2011 року (включно) процентна ставка за договором складатиме 8 % річних. Після закінчення цього терміну - 13,65 % річних.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Договором про іпотечний кредит 30 вересня 2008 року між банком і ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,4 кв. м, житловою площею 28,5 кв. м, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Башинською Л. В. 30 вересня 2008 року за реєстровим № 1450.

ОСОБА_1 не виконувала належним чином своїх зобов'язань за Договором про іпотечний кредит, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Укрсоцбанк» станом на 29 грудня 2015 року склала 1 512 372 грн 44 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 48 000,66 доларів США, що еквівалентно 1 142 774 грн 85 коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 12 250,82 доларів США, що еквівалентно 291661 грн 18 коп.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 899,16 доларів США, що еквівалентно 21 406 грн 67 коп.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками - 2 374,45 доларів США, що еквівалентно 56 529 грн 60 коп.

З огляду на викладене, ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за Договором про іпотечний кредит, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про порушення позичальником умов договору та наявність правових підстав для задоволення позову. Суду не надано беззаперечних, належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог банку.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримувала кредитні кошти, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, зокрема поданим нею у цій справі первісним позовом про визнання недійсними Договору про іпотечний кредит та Іпотечного договору, в якому вона визнала, що нею здійснювалося погашення кредитної заборгованості.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій не було розглянуто клопотання про застосування позовної давності, є безпідставними, оскільки під час розгляду справи суди встановили, що зустрічний позов банку пред'явлений у межах позовної давності.

Так, наданим банком розрахунком кредитної заборгованості підтверджується, що 27 листопада 2013 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж за кредитом (строкова заборгованість), 15 липня 2014 року - сплатила грошові кошти на погашення нарахованих відсотків, а з позовом до суду банк звернувся у квітні 2015 року.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не перевірено правильність нарахування банком суми заборгованості за Договором про іпотечний кредит, є неспроможними, оскільки ОСОБА_1 не надала судам попередніх інстанцій будь-яких доказів на спростування наданого кредитором розрахунку заборгованості.

Інші доводи касаційної скарги щодо вирішення зустрічного позову зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК Українипередбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Посилання ОСОБА_1 на те, що умови Договору про іпотечний кредит є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та не надано їй повної інформації щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту, є неспроможними і не спростовують висновків судів.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п'ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для

споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила

зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Судами встановлено, що в Розділі 1 Договору про іпотечний кредит визначено предмет договору, а саме те, що кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 50 830 доларів США надаються ОСОБА_1, яка зобов'язана отримати їх, належним чином використати і повернути банку, а також сплатити проценти за користування кредитом.

Договором про іпотечний кредит передбачено порядок забезпечення зобов'язання (Розділ 3 Договору), умови погашення заборгованості, сплата процентів та комісії (Розділ 2 Договору), права та обов'язки сторін (Розділ 5) та інші умови.

Пунктом 1.6 Договору про іпотечний кредит сторони погодили, що до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення основної суми кредиту (пункт 1.1 ), проценти за його користування (пункти 2.2-2.6), плата комісій банку, передбачених цим договором та додатками до цього договору, а також витрати позичальника на користь третіх осіб, пов'язані з укладанням іпотечних договорів та договорів забезпечення, вартість внесення записів про іпотеку до Державного реєстру іпотек, вартість страхування та інші супутні витрати на користь третіх осіб відповідно до додатку № 2 до цього договору.

У пункті 7.7 Договору про іпотечний кредит зазначено, що перед укладанням цього договору позичальник отримала від банку інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість для іпотечних кредитів, що надані у відповідності з вимогами чинного законодавства (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168) і не має жодних претензій до банку з приводу їх повноти та зрозумілості. Також позичальник підтвердила, що отримання кредиту та умови договору відповідають умовам, повідомленим позичальнику попередньо.

29 вересня 2008 року банком надано ОСОБА_1 попередній розрахунок сукупної вартості кредиту, в якому зазначено суму кредиту 50 830,00 доларів США, валюту кредиту, термін користування кредитом, процедуру погашення процентів та основної суми кредиту (щомісячно), номінальну процентну ставку - 13 %, послуги нотаріуса - 813 грн 20 коп. (за домовленістю з нотаріальною конторою), послуги оціночної компанії - 400 грн (за домовленістю з оціночної компанією) тощо. Банком також було надано інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість іпотечних кредитів.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшли обґрунтованого висновку про те, що перед укладенням оспорюваного договору ОСОБА_1 була ознайомлена у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_1, при цьому остання свідомо уклала договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконувала його. Таким чином, при підписанні Договору про іпотечний кредит ОСОБА_1 погодилася з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов'язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримала суму кредиту, а також - примірник правочину, що дало їй додаткову можливість детально вивчити його умови. Отримані кредитні кошти ОСОБА_1 використала на власний розсуд.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що під час укладення оспорюваних договорів банком було порушено Закон України «Про захист прав споживачів», спростовуються наведеним вище аналізом норм матеріального права та встановлених обставин справи.

Заперечень щодо вирішення судами зустрічного позову про визнання недійсним Іпотечного договору в касаційній скарзі не наведено.

Обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій виходили з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що під час касаційного розгляду не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 12 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик