Номер провадження: 22-ц/785/454/18
Номер справи місцевого суду: 522/5187/14-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 13 жовтня 2010 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей, за умовами якого вона передала, а ОСОБА_4 прийняв 168 000 гривень, що на момент підписання договору становило 21 000 доларів США, та зобовязався повернути грошові кошти до 22 жовтня 2010 року з урахуванням зміни курсу валют на момент розрахунку, проте зобовязання за договором позики не виконав, суму боргу не повернув.

Крім того, 07 лютого 2011 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей, за умовами якого вона передала, а ОСОБА_4 прийняв 44 500 гривень, що на момент підписання договору становило 5 500 доларів США, та зобовязався повернути грошові кошти до 07 квітня 2011 року з урахуванням зміни курсу валют на момент розрахунку, проте зобовязання за договором позики не виконав, суму боргу не повернув.

Позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_4 при укладанні договорів позики від 13 жовтня 2010 року та 07 лютого 2011 року діяв за письмовою згодою своєї дружини ОСОБА_3, а тому вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повинні повернути суму боргу в рівних частках кожний.

Крім того, позивач вказала на те, що в липні 2011 року представник позивача ОСОБА_6 та відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 досягли згоди щодо відшкодування заборгованості за вищенаведеними договорами позик шляхом передання в оренду на 49 років земельної ділянки площею 7,468 га, яка розташована на території Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № 11, земельна ділянка № 9, що належить ОСОБА_5

За цим договором оренди було погоджено розмір орендної плати по 340 гривень щомісячно, що відповідало розміру заборгованості за договорами позики від 13 жовтня 2010 року та 07 лютого 2011 року, з можливістю перегляду орендної плати раз у пять років, проте ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ухилились від укладення договору оренди землі, порушили домовленості, чим спричинили їй моральну шкоду.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошей від 07 лютого 2011 року у розмірі 122 199 грн 30 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 222 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подали апеляційні скарги.

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі посилається на безпідставну відмову у стягненні суми боргу з врахуванням індексу інфляції, невірне визначення строку для обчислення позовної давності, безпідставну відмову у задоволенні вимог про відшкодування шкоди.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилалася на те, що докази про використання коштів в інтересах сімї відсутні, так само як відсутні докази письмової згоди на укладання договорів, що виключає її відповідальність по зобовязанням, просила про скасування рішення суду в частині стягнення з неї коштів.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 13 жовтня 2010 року ОСОБА_2 як позикодавець та ОСОБА_4 як позичальник, уклали договір позики грошей, посвідчивши його у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером в реєстрі № 938.

За умовами вказаного договору ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 168 000 гривень, що на момент підписання договору за домовленістю сторін в еквіваленті становило 21 000 доларів США, із зобовязанням повернути грошові кошти у визначені договором розмірі, строку і порядку.

Згідно з п. 3 договору позики від 13 жовтня 2010 року позика є безпроцентною, а згідно з п. 4 цього договору сума позики передана на строк до 22 жовтня 2010 року, позика повинна бути повернута одноразово.

Пунктом 7 договору позики передбачено, що позичальник зобовязаний після спливу строку повернення позики повернути позику протягом строку, встановленого вимогою позикодавця, але не пізніше ніж за 30 днів, з дня одержання позичальником повідомлення, відправленого нотаріусом або врученим особисто під розписку.

Крім того, 07 лютого 2011 року ОСОБА_2 як позикодавець та ОСОБА_4 як позичальник уклали договір позики грошей, посвідчивши його у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером в реєстрі № 119.

За умовами цього договору ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 44 500 грн, що на момент підписання договору за домовленістю сторін в еквіваленті становило 5 500 доларів США, із зобовязанням повернути грошові кошти у визначені договором розмірі, строку і порядку.

Згідно з п. 3 договору позики від 07 лютого 2011 року позика є безпроцентною, згідно з п. 4 цього договору сума позики передана на строк до 07 квітня 2011 року, позика повинна бути повернута одноразово.

Пунктом 7 договору позики від 07 лютого 2011 року передбачено, що позичальник зобовязаний після спливу строку повернення позики повернути позику протягом строку, встановленого вимогою позикодавця, але не пізніше ніж за 30 днів, з дня одержання позичальником повідомлення, відправленого нотаріусом або врученим особисто під розписку.

13 жовтня 2010 року та 07 лютого 2011 року ОСОБА_3 подала заяви, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про те, що вищевказані договори позики укладаються в інтересах сімї.

Також встановлено, що 18 травня 2012 року ОСОБА_2 через приватного нотаріуса ОСОБА_7 було направлено заяву на адресу ОСОБА_4 з вимогою повернення позики за договором позики від 13 жовтня 2010 року з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних на час прострочення в строк до 01 червня 2012 року.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.11 ЦК України підставами для виникнення зобовязань можуть бути різні юридичні факти. Зобовязання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

В договорі позики від 13 жовтня 2010 року чітко вказано строк виконання зобовязання до 22 жовтня 2010 року, тому саме з цього моменту починається перебіг позовної давності, що свідчить про неспроможність доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неправильного обчислення строку судом першої інстанції.

Крім того, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

З огляду на викладене вимоги про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобовязання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими.

Таким чином, задовольнивши частково позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно виходив з того, вимоги про стягнення індексу інфляції є безпідставними, оскільки договорами позики передбачено обовязок позичальника повернути грошові кошти з урахуванням курсу валют США до національної валюти на момент розрахунку, а у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором від 13 жовтня 2010 року слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності, про яку заявлено стороною у справі.

Також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування домовленості щодо укладання договору оренди землі, тому суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Задовольняючи вимоги, суд також вірно виходив з того, що ОСОБА_4 не виконав зобовязання за договорами позики, які були укладені в інтересах сімї.

Договір позики був укладений письмово та посвідчений нотаріально, при цьому п.13 договору (а.с.13,т.1) свідчить про те, що позичальник діяв за згодою дружини ОСОБА_3, що підтверджується заявою, посвідченою нотаріально.

Крім того, судом витребувано копію самої заяви, в якій зазначено, що ОСОБА_3 надає згоду на укладання договору позики в сумі 44500 грн., що в еквіваленті становить 5500 доларів США, в інтересах сімї (а.с.50,т.1).

Викладені обставини спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про безпідставність предявлених до неї вимог. Крім того, за таких обставин тягар доказування здійснення витрат коштів, всупереч умовам договору, не в інтересах сімї, покладається на ОСОБА_3, а нею таких доказів не надано.

Таким чином, судом першої інстанції повно та правильно встановлені фактичні обставини у справі, визначено відповідні їм правовідносини, і доводи апеляційних скарг правильність висновків не спростовують, тому скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.374,375,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3

залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: