Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 322/1107/17Головуючий у 1-й інстанції Гасанбеков С.С.
Пр. № 22-ц/778/994/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- зобов'язати відповідача повернути безпідставно набуте майно, а саме гроші у сумі 30000,00 грн.,

- а також сплатити за користування безпідставно набутим майном, а саме грошима, суму індексу інфляції в розмірі 4914,14 грн. та 3% річних у сумі 988,60 грн., а усього сплатити суму 35902,74 грн.;

- зобов'язати відповідача повернути позивачу суму сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року (а.с. 31-33) у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 38-43) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, вирішити питання про судові витрати.

Дана справа із апеляційною скаргою надійшла до апеляційного суду 18 грудня 2017 року (а.с.46), тому остання переглядається апеляційним судом за правилами ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 48) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 50) справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Оскільки, відповідно до ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб крім тих, які не підлягають в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що у цій справі ціна позову складає 35902,74 грн. (а.с.3), що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних 16000,00 грн. станом на 01.01.2017 року, виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1600,00 грн. на момент подачі скарги 04 грудня 2017 року а.с. 44).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_3 поштою подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 51-55).

Третя особа ОСОБА_4 відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача апеляційному суду не надала у цій справі.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із того, що права позивача порушені, він має право на стягнення суми з відповідача в порядку ст. 1212 ЦК України, проте, позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого просив представник відповідача у судовому засіданні у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (23 листопада 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає у повному обсязі.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 6,09 га, розташованої на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, цільове призначення - для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 038024 (а.с.6).

Згідно із розпискою від 09.02.2009 (копія а.с.4) ОСОБА_3 отримав суму в розмірі 30000,00 грн. за пай в оренду на 49 років.

Дана обставина визнавалась сторонами у суді першої інстанції, а тому не підлягала доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

09.02.2009 ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) було підписано договір оренди землі (а.с.24-26), згідно із яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського використання, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, Новомиколаївський район, с. Веселий Гай (п. 1). Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 6,09 га (п. 2). Договір укладено на 49 років (п. 8). Орендна плата вноситься орендарем у розмірі 30000,00 грн., яку орендодавець одержав від орендаря повністю, за весь термін дії даного договору оренди до підписання цього договору і будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за орендовану земельну ділянку до орендодавця відсутні (п. 9). Орендна плата вноситься у такі строки до 10 лютого 2009 року (п.11). Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 43).

Разом з цим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що державна реєстрація договору оренди землі від 09.02.2009, підписаного ОСОБА_3 та ОСОБА_2, не була проведена.

Також, сторонами визнавалась у суді першої інстанції обставина, яка не підлягала доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, що у вересні 2016 року земельна ділянка, що належить відповідачу, була передана ним в оренду третій особі.

При вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обов'язковим для суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, чинній до 14.12.2017 року включно, при розгляді даної справи суд першої інстанції правильно врахував правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 19 лютого 2014 року по справі № 6-162ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 37520393), від 06 березня 2013 року по справі № 6-5цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 30112967), від 13 червня 2016 року по справі № 6-643цс16 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 58434343), від 18 грудня 2013 року по справі № 6-127цс13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 36475633) і дійшов до наступних висновків.

За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 09.02.2009) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки, а реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору (правова позиція ВСУ № 6-127цс 13).

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у даній справі дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі 09.02.2009, скріпивши договір своїми підписами. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося (правова позиція ВСУ № 6-162ц13).

Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки у період визначеного сторонами строку дії договору забезпечує правомірне, договірне використання орендарем орендованої земельної ділянки незалежно від дати проведення такої реєстрації (правова позиція ВСУ №6-5цс13).

Проте, як правильно було встановлено судом першої інстанції, сторони після підписання договору 09.02.2009 не вчинили жодних дій щодо проведення його державної реєстрації, отже цей договір не набрав чинності, відтак сторони за цим договором не набули прав орендаря та орендодавця, у зв'язку з чим відповідач не порушив прав позивача, передавши земельну ділянку в оренду третій особі (правова позиція ВСУ № 6-643цс16).

Суд першої інстанції правильно вважав, що вищезазначене свідчить про обґрунтованість твердження позивача щодо набуття позивачем грошей в сумі 30000,00 грн., як орендної плати за землю, без достатньої правової підстави.

Посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02.10.2013 по справі № 6-88цс13, суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованим, оскільки на відміну від обставин справи, що розглядалася Верховним Судом України, у цій справі гроші передавалися позивачем відповідачу не з метою забезпечення породження учасниками правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, а на виконання неіснуючого зобов'язання орендаря за нечинним договором оренди.

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у судовому засіданні 23 листопада 2017 року представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю (а.с. 23) ОСОБА_5 в усній формі просила застосувати строк позовної давності, що підтверджується фіксуванням судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу (диск наявний в матеріалах цієї справи) та про що прямо зазначено судом першої інстанції в оскаржуємому судовому рішенні в частині викладення пояснень представника відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено представником відповідача у судовому засіданні, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, у разі передачі особою грошей без достатньої правової підстави іншій особі, позовна давність за вимогою про повернення безпідставно набутого майна, повинна обчислюватися з наступного дня після здійснення передачі грошей. У даній справі позивач вже з 09.02.2009 року міг знати про безпідставне набуття грошей відповідачем, адже фактичне користування чужою земельною ділянкою, без проведення державної реєстрації договору оренди, не породжує у нього прав та обов'язків орендаря, а у відповідача - прав та обов'язків орендодавця.

Відтак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що саме з 10.02.2009 року (ч. 1 ст. 253 ЦК України) почався перебіг трирічного строку позовної давності, який закінчився 10.02.2012 року. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог.

До суду із вищезазначеними позовом ОСОБА_2 звернувся лише 25.10.2017 року (а.с. 2). Доказів наявності будь-яких поважних причини, через які позивачем було пропущено строк позовної давності, суду першої інстанції надано не було.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_2 належить відмовити в повному обсязі у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, викладену в його позові у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції у цій справі правильно виходив із того, що права позивача ОСОБА_2 з боку відповідача ОСОБА_3 порушені, а тому він має право на стягнення з ОСОБА_3 суми в порядку ст. 1212 ЦК України, проте, ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності, про застосування якого просив представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 у судовому засіданні.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, та зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі, зокрема в частині пропуску строку позовної давності позивачем.

Безпідставними при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи є посилання позивача на те, що строк позовної давності слід рахувати з вересня 2016 року, коли, на думку позивача, відповідач відмовив у належній до закону України реєстрації договору оренди земельної ділянки позивачу, та передав її в оренду іншій особі.

При цьому, встановлено, що позивач у цій справі не просив суд першої інстанції поновити йому пропущений строк позовної давності з будь-яких підстав, а тому питання про останнє не було предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі, а, відповідно, не може бути предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні й послався на ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, проте, фактично оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови позивача ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору, сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду (а.с.37).

Керуючись ст. 88, 58-61, 212-214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюються з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 23 лютого 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.