Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 296/7054/15-ц

провадження № 61-2420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: орган опіки та піклування Житомирської міської ради, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу

Пріма Н. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_7, на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 травня 2016 року у складі судді Драча Ю. І. та рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Миніч Т. І., Талько О. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Житомирської міської ради, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Пріма Н. В., про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 05 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

До реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних відносинах з березня 2003 року, за час спільного проживання ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З 2008 року вони з чоловіком і старшою донькою постійно мешкали в квартирі АДРЕСА_1, яку

ОСОБА_4 успадкував на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 вересня 2007 року. Реєстрацію місця проживання за вказаною квартирою ОСОБА_4 було здійснено 31 липня 2010 року, а нею - 03 вересня 2013 року.

У вересні 2013 року ОСОБА_1 разом із дитиною виїхали до Ізраїля на лікування з метою завагітніти вдруге, однак у її відсутність ОСОБА_4 відчужив квартиру на підставі договору дарування частини житлового будинку, який був укладений 27 серпня 2014 року між

ОСОБА_4 та його батьком, ОСОБА_8.

Про ці обставини їй стало відомо, коли після смерті ОСОБА_8 його дружина, ОСОБА_5 заявила свої права на спадкове майно померлого. 3а життя ОСОБА_8 склав заповіт, за умовами якого все майно переходить у власність ОСОБА_5.

Вважала, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 договір дарування 18/200 ідеальних частин квартири суперечить інтересам її з відповідачем малолітніх дітей, зміст правочину суперечить ЦК Україні та іншим актам цивільного законодавства.

За таких обставин позивач просила визнати недійсним договір дарування 18/200 ідеальних частин житлового будинку на АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 27 серпня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 3328. Повернути у власність ОСОБА_4 18/200 ідеальних частин будинку на АДРЕСА_1, які він успадкував на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Житомирською нотаріальною конторою 20 вересня 2007 року і зареєстрованого в реєстрі за № 5-1528.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 27 травня

2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 18/200 ідеальних частин житлового будинку на АДРЕСА_1, який був укладений 27 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 3328.

Повернуто у власність ОСОБА_4 18/200 ідеальних частин будинку на АДРЕСА_1, які він успадкував на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Житомирською нотаріальною конторою 20 вересня 2007 року і зареєстрованого в реєстрі за № 5-1528.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір дарування суперечить правам та інтересам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки погіршує її становище та порушує гарантії збереження за нею права на користування житлом.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 травня

2016 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на норми пункту 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня

2004 року № 20/5.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Частково задовольняючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції при цьому виключив із мотивувальної частини рішення посилання на норми пункту 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, оскільки дана Інструкція на момент вчинення договору дарування втратила чинність.

11 жовтня 2016 року представником ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 не є батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому дозвіл на укладання спірного договору дарування від органу опіки та піклування не потрібен.

На час укладання спірного договору дарування від 27 серпня 2014 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із своєю матірʼю ОСОБА_1 проживала та має постійне місце проживання і досі проживає в державі Ізраїль.

Згідно з довідкою комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 13» малолітні та неповнолітні діти в будинку не зареєстровані.

09 лютого 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_10 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ направлено заперечення на касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилити, рішення Корольовського районного суду міста Житомира від

27 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Заперечення мотивоване тим, що доводи представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 щодо визначення статусу членів сімʼї ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як громадян країни Ізраїль є необґрунтованими.

Діти ОСОБА_2 і ОСОБА_3 народилися в країні Ізраїль, проте дані про ОСОБА_4, як батька дитини, було вписано лише до свідоцтва про народження ОСОБА_3. За законами Ізраїля відомості про батька дитини при її народженні не вносяться, якщо батьки дитини не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Саме з цієї причини у свідоцтві про народження ОСОБА_2 відсутній запис про батька дитини. Проте сам ОСОБА_4 визнає ту обставину, що ОСОБА_2 є його рідною донькою і постійно проживає з ним та ОСОБА_1 з дня її народження.

Наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімʼї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 05 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с 11).

З березня 2003 року до реєстрації шлюбу сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

За час спільного проживання ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с 14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_3 (а. с.17).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 20 вересня 2007 року ОСОБА_4 успадкував 18/200 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 7).

27 серпня 2014 року ОСОБА_4 передав безоплатно у власність ОСОБА_8 18/200 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).

ОСОБА_1 звертаючись з позовом до суду про визнання недійсним договору дарування, зазначала про порушення житлових прав неповнолітніх дітей, у звʼязку із відсутністю при укладенні оспорюваного договору згоди органу опіки та піклування, при цьому посилалась на вимоги статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», положення Житлового кодексу УРСР та ЦК України.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми Закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин 4 та 5 статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини 6 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від

09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня

1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня

2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно довідки комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 13» від 19 серпня 2014 року, виданої ОСОБА_4, на підставі якої було посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н. В. спірний договір дарування, малолітні та неповнолітні діти в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані не були

(а. с. 147).

Норми статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

11 травня 2016 року справа № 6-806цс16.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, наведеного не врахували, дійшли безпідставного висновку проте, що на момент укладання ОСОБА_4 договору дарування у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані неповнолітні діти, укладенням спірного договору дарування були порушені права та інтереси неповнолітніх.

Оскільки як вбачається з довідки комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 13» від 19 серпня

2014 року, на підставі якої було посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н. В. спірний договір дарування, малолітні та неповнолітні діти в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані не були. На час укладання спірного правочину проживали в країні Ізраїль. А тому укладанням спірного правочину їх законні права та інтереси порушено не було.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди попередніх інстанцій дійшли безпідставного висновку про задоволення позовних вимог, в матеріалах справи наявні достатні докази для ухвалення нового рішення, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, судові витрати, понесені ОСОБА_5 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 897 грн 90 коп. та за розгляд справи в суді касаційної інстанції в розмір 979 грн 56 коп., а всього 1 877 грн 46 коп. слід стягнути з ОСОБА_1 в порядку статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 141, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 травня

2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від

22 вересня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_9, треті особи: орган опіки та піклування Житомирської міської ради, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Пріма НінаВасилівна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 понесені нею судові витрати за час розгляду справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій в розмірі 1 877 грн 46 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 27 травня

2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від

22 вересня 2016 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило