Справа № 201/661/18
Провадження № 2/201/1072/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального Закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська 23.01.2018р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, яка була передана судді Ткаченко Н.В.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.01.2018р. вищезазначена позовна заява була залишена без руху та позивачці було запропоновано усунути недоліки (а.с. № 18).

Згідно з відміткою, що знаходиться в матеріалах справи, представник позивачки адвокат ОСОБА_2 (діє на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 14.01.2018р., додаткової угоди від 15.01.2018р. та ордеру від 22.01.2018р. а.с. № 13-17) копію ухвали від 25.01.2018р. отримала 29.01.2018р.

30.01.2018р. представник позивачки адвокат ОСОБА_2 надала суду уточнену позовну заяву з усуненими недоліками (а.с. №21-24).

Після усунення позивачем недоліків в позовній заяві, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 31.01.2018р. було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за загальними правилами позовного провадження у підготовче засідання (а.с. № 25).

Підготовче засідання у справі проведено 29.03.2018р. за правилами ст. 197 ЦПК України (а.с. № 95).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 12.01.2018р. керівництвом КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР усно оголошено про звільнення, відповідний наказ для ознайомлення не надано, розрахунок не проведено, трудова книжка не повернута, крім того, не враховано те, позивачка одна виховую дитину-інваліда. На думку позивачки, таке звільнення відбулось з порушенням ст. 47, ст. 116, ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Представник позивачки - адвокат ОСОБА_2 в судове засідання 24.04.2018р. не зявилася, в наданій суду 24.04.2018р. заяві позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, враховуючи неявку в судове засідання представника відповідача, представник позивача просила розглянути справу за її відсутності та не здійснювати фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. № 101). Крім того, в наданій заяві представник позивачки просила стягнути середній заробіток за час всього вимушеного прогулу у звязку з тим, що станом на 24.04.2018р. позивачка на роботі не поновлена.

Представник відповідача КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР в судові засідання по справі, які призначались на 13.04.2018р. та 24.04.2018р. двічі поспіль не зявився, про день та час розгляду справи відповідач кожного разу був повідомлений належним чином, про що в матеріалах наявні розписки представника ОСОБА_3 (діє за довіреністю від 15.03.2018р. - а.с. № 58, 96, 100), про причини неявки в судове засідання свого уповноваженого представника відповідач суд не сповістив.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача, які надані іншим представником ОСОБА_4 у судовому засіданні 15.02.2018р. та доповнення до відзиву від 01.03.2018р. (а.с. № 32-35, 61-63), підписані ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 14.02.2018р. № 5/140 - а.с. № 29), в яких представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своєї незгоди з позовними вимогами зазначала, що ОСОБА_1 наказом № 205-о від 18.09.2008р. прийнята на роботу до КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР на посаду медичного реєстратора обл.МСЕК № 5 з 17.09.2008р. з терміном випробування в один місяць. Наказом центру № 15-о від 12.01.2018р. ОСОБА_1 медичний реєстратор обласної МСЕК № 5 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР 12.01.2018р. звільнена з займаної посади у звязку з систематичним невиконанням обовязків покладених на неї трудовим договором відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи попередні відмови позивачки від виконання розпоряджень, наказів керівництва центру, відмови щодо надання письмових пояснень щодо невиконання своїх прямих обовязків передбачених посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку вищевказаний наказ про звільнення ОСОБА_1 було оголошено в кабінеті головного лікаря центру, в присутності свідків. Після оголошення наказу № 15-о від 12.01.2018р. ОСОБА_1 в присутності свідків відмовилась від отримання наказу, трудової книжки та розрахунку відмовилась, про що у відповідності з вимогами закону було складено акт. Після оголошення наказу про звільнення ОСОБА_1 викликала швидку допомогу і перебувала на лікарняному до 26.01.2018р. За час з 12.01.2018р. до 26.01.2018р. ОСОБА_1 було нараховано та виплачено грошове забезпечення за час перебування на лікарняному. В своїх запереченнях представник відповідача посилалася на наказ № 56 від 22.08.2017р., яким позивачці було оголошено догану за невиконання наказу по КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР № 34 від 24.04.2017р. Що стосується доводів позивачки про те, що вона одна виховує дитину-інваліда, на думку відповідача, така інформація не відповідає дійсності у звязку з тим, що вона є пенсіонером, має двох дорослих доньок, а донька, яка є інвалідом, є соціально адаптованою особою, працює, має вищу освіту, про що додається довідка. Підтвердженням систематичного порушення трудової дисципліни позивачкою є також результати перевірки, проведеної комісією Дніпровської обласної ради щодо перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР, у ході перевірки виявлені чисельні порушення обласною медико-соціальною експертною комісією № 5, зокрема, ОСОБА_1, вимог чинного законодавства у сфері медико-соціальної експертизи.

Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані представниками сторін письмові пояснення та заперечення щодо предмету позову, суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті за відсутності сторін за правилами загального позовного провадження відповідно до глав 6 т а 9 розділу III ЦПК України. Підстав для винесення по справі заочного рішення суду, передбачених ст. 280 ЦПК України не вбачається.

Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченнях сторін у сукупності з наданими письмовими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України)

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом № 205-о від 18.09.2008р. прийнята на роботу до КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР на посаду медичного реєстратора обл.МСЕК № 5 з 17.09.2008р. з терміном випробування в один місяць (а.с. № 36).

Наказом КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР № 15-о від 12.01.2018р. ОСОБА_1 медичний реєстратор обласної МСЕК № 5 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР 12.01.2018р. звільнена з займаної посади у звязку з систематичним невиконанням обовязків покладених на неї трудовим договором відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. № 37).

Вирішуючи питання щодо законності звільнення позивачки на підставі п.3 ст.40 КЗпП України суд зазначає про наступне.

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач притягується до дисциплінарної відповідальності.

В наказі № 15-о від 12.01.2018р. не визначено статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт посадової інструкції реєстратора медичного обласної МСЕК № 5 (а.с.№ 37), які на думку відповідача, були порушені позивачкою.

В своїх запереченнях відповідач зазначає, що позивачкою також порушено правила внутрішнього трудового розпорядку, проте до матеріалів справі такі заперечення не надані, також відсутні данні про ознайомлення позивачки з такими правилами. Таким чином, доводи відповідача про порушення таких правил позивачкою документально не підтверджені і не можуть бути прийняті судом, як доказ вини останньої.

В доповненнях до відзиву від 01.03.2018р. представник відповідача зазначає, що підтвердженням систематичного порушення трудової дисципліни позивачкою є також результати перевірки, проведеної комісією Дніпропетровської обласної ради щодо перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР, у ході якої виявлені чисельні порушення обласною медико-соціальною експертною комісією № 5, зокрема, ОСОБА_1, вимог чинного законодавства у сфері медико-соціальної експертизи.

Між тим, у справі відсутні матеріали перевірки, на які посилається відповідач. Крім того, позивачкою надано лист про розгляд її звернення першим заступником голови обласної ради по виконавчому апарату ОСОБА_5, в якому зазначається, що перевірка стосувалась безпосередньо керівника закладу ОСОБА_6 і у звіті будь-яких відомостей стосовно медичного реєстратора ОСОБА_1 комісією не наведено (а.с. № 91).

У звязку з чим, суд ставиться критичного до доводів відповідача про встановлення комісією Дніпропетровської обласної ради факту порушення трудової дисципліни саме позивачкою.

Представник відповідача надала в матеріали справи листвідповідь Головного лікаря КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2» ДОР від 26.02.2018р. № 183, згідно якого позивачка ОСОБА_1 12.01.2018р. була госпіталізована до терапевтичного відділення лікарні де знаходилась на лікуванні до 26.01.2018р. Виписана з рекомендацією подальшого догляду сімейним лікарем за місцем проживання (а.с. № 64).

Підтвердженням тимчасової непрацездатності позивачки у день звільнення є також листок непрацездатності серія АДІ № 970891, виданий КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2» ДОР.

Доказами обізнаності відповідача про госпіталізацію позивачки 12.01.2018р. також є пояснення, викладені в запереченнях на позов від 15.02.2018р. (а.с. № 32-35 ).

Згідно абзацу 2 п.17 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Таким чином, відповідач сам підтвердив, що був обізнаний про госпіталізацію позивачки 12.01.2018р. до КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2» ДОР.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення, 12.012018р. відповідач не видав позивачці трудову книжку та не провів розрахунок за відпрацьований час. Позивачка також зазначає, що в цей день їй не було видано копію наказу про звільнення.

Як зазначав представник відповідача в наданому суду відзиві на позов, свідками оголошення позивачці наказу про звільнення та її відмови від отримання такого наказу були: головний бухгалтер ОСОБА_7, інспектор відділу кадрів ОСОБА_8, діловод ОСОБА_9, юрисконсульт ОСОБА_4 В матеріали справи відповідачем надані два акти датовані 12.01.2018р., якими свідки підтверджують відмову позивачки від отримання наказу про звільнення, трудової книжки та розрахунку (а.с. № 39, 65).

Даними актами встановлені одні й ті самі обставини, проте один акт підписаний ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_8, а другий акт підписаний ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9.

Наявність двох різних документів, що підтверджують однакові обставини, проте підписані різними особами, в тому числі такими, що згідно з письмовим відзивом відповідача на позов, не були присутні під час оголошення позивачці наказу про звільнення, викликають обґрунтовані сумніви в їх достовірності, що є підставою для того, щоб не брати їх до уваги судом, як доказ відмови позивачки від отримання наказу про звільнення та трудової книжки.

Крім того, розрахунок між позивачкою та відповідачем відбувається шляхом перерахунку грошових коштів з рахунку закладу на картковий рахунок позивачки. Таким чином, усна відмова позивачки від отримання розрахунку не могла стати на заваді у його проведенні, що також спростовує доводи відповідача про законність таких дій.

Відповідачем надані в матеріали справи матеріали службового розслідування, що стали підставою для звільнення позивачки. З цих матеріалів вбачається, наступне.

10.01.2018р. в.о. головного лікаря ОСОБА_10 видала розпорядження № 7/02, яким зобовязано позивачку надати письмові пояснення, щодо не виконання наказу КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР від 06.12.2017р. № 81 «Про поліпшення роботи КЗ «ОКЦ МСЕ ДОР при проведенні огляду учасників бойових дій».

11.01.2018р. комісія у складі пяти осіб просили позивачку надати письмові пояснення щодо невиконання наказу КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР від 06.12.2017р. № 81 «Про поліпшення роботи КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР при проведенні огляду учасників бойових дій».

Ненадання таких пояснень і стали підставою для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності.

Наказ № 81 від 06.12.2017р. «Про поліпшення роботи КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР при проведенні огляду учасників бойових дій» відповідачем в матеріали справи не наданий. Проте, в акті перевірки від 11.01.2018р. (а.с. № 66-67) зазначено, що згідно даного наказу саме голова обласної МСЕК № 5 ОСОБА_13 та голова обласної МСЕК № 4 ОСОБА_14 повинні були в термін до 12.12.2017р. здійснити передачу медико-експертних справ учасників бойових дій з архіву обласної МСЕК № 5 до архіву обласної МСЕК № 4.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів, позивачка наказом № 81 від 06.12.2017р. не зобовязувалась до виконання будь-яких дій, що унеможливлює притягнення її до дисциплінарної відповідальності за його невиконання.

Також суду не надано доказів ознайомлення позивачки з наказом № 81 від 06.12.2017р. «Про поліпшення роботи КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР при проведенні огляду учасників бойових дій» та розпорядженням № 7/02 від 10.01.2018р.

З матеріалів службової перевірки, проведеної відповідачем, також вбачається, що голова обласної МСЕК № 4 ОСОБА_14 повідомляв керівництво закладу, що станом на 27.12.2017р. виконання наказу № 81 від 06.12.2017р. не є можливим у звязку з тим, що медичні справи в повному обсязі не передані з Обл.МСЕК № 5. При цьому, голова обласної МСЕК № 4 ОСОБА_14 не визначає, з чиєї вини така передача не проведена.

Позивачкою надано в матеріали справи акт від 29.12.2017р. та від 03.01.2018р. про відмову голови обласної МСЕК № 4 ОСОБА_14 від отримання мед. експертних справ згідно Наказу № 81 від 06.12.2017р. (а.с. № 93, 94).

В тексті наказу № 15-о від 12.01.2018р. зазначено, що підставою для звільнення позивачки стала також доповідна записка заступника головного лікаря КЗ ОКЦ МСЕ ДОР ОСОБА_10, проте в матеріалах справи такий документ відсутній.

Таким чином, з наданих суду доказів не вбачається вини позивачки у невиконанні наказу № 81 від 06.12.2017р. «Про поліпшення роботи КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР при проведенні огляду учасників бойових дій» та не передачі медико-експертних справ учасників бойових дій з архіву обласної МСЕК № 5 до архіву обласної МСЕК № 4.

Також суд вважає, що відповідачем порушено ч. 3 ст. 184 КЗпП України, де визначено, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Позивачка є матірю ОСОБА_15, 1990р.народження (а.с. № 9), батько якою помер 05.03.1990р. (а.с. № 10,11), яка є інвалідом з дитинства, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертною комісією сер. АВ № 0025695 (а.с.№ 9). Доводи викладені головним лікарем КЗ «ОКЦ МСЕ» ОСОБА_16 ОСОБА_6 у довідці без дати та вихідного номеру (а.с. № 47) про наявність у ОСОБА_15 вищої освіти та місця роботи не спростовують даних про те, що вона є інвалідом дитинства.

Крім того, суд вважає, що використання головним лікарем КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР ОСОБА_6 інформації з особової медичної експертної справи ОСОБА_15, 1990р.народження в трудовому спорі з позивачкою, відбулось з порушенням порядку одержання такої інформації і такі докази є недопустимим за правилами ч. 1 ст. 78 ЦПК України.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідачем оголошено наказ про звільнення 12.01.2018р., до суду позивачка звернулася 23.01.2018р., таким чином строк на звернення до суду не порушений.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивачки про порушення її трудових прав у зв'язку з незаконним звільненням на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а отже позовні вимоги про поновлення на роботі підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100.

З п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

В тексті позовної заяви зазначено, що заробітна плата позивачки становить 3 200 грн., відповідач проти цього не заперечував.

Отже, на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України та у зв'язку з поновленням позивачки на роботі з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.01.2018р. (дата звільнення) по 24.04.2018р. (дата ухвалення рішення судом).

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.01.2018р. по 24.04.2018р. в розмірі 11 025 гривень.

Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Таким чином, суд вважає за можливе допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на користь позивачки заробітної плати в межах платежу за один місяць в розмірі 3 200 грн.

Стосовно позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Позивачка просить суд зобовязати КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР відшкодувати на її користь моральну шкоду в розмірі 20 000грн.

У конкретній справі, завдана ОСОБА_1 моральна шкода полягає в обмеженні гарантованого ст. 43 Конституцією України права позивачки на працю та можливості заробляти собі та своїй дитині (інваліду дитинства) на життя. Незаконне звільнення призвело до моральних переживань позивачки, необхідності отримання тривалої медичної допомоги, що в тому числі передбачала витрати на ліки, втрати душевного спокою, втрати засобів для забезпечення належного рівня життя для себе та своїй дитині з інвалідністю. Всі зазначені моральні страждання, нанесені позивачці незаконними діями відповідача, негативно відобразились на її здоровї.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

П. 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4 встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією України та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

П. 8 даної постанови визначає, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 4, 5, 13, 43 ЦПК України).

Ураховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Між тим, суму на стягненні якої в рахунок відшкодування моральної шкоди наполягає позивачка (20 000грн.), суд вважає завищеною.

За встановленого суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР в рахунок відшкодування моральної шкоди, підлягають задоволенню у розмірі 5 000грн., оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про наявність порушення законних прав позивачки, яке полягало у звільненні, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховані конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, зокрема, тяжкість і істотність вимушених змін у її житті після звільнення, вплив підстав звільнення (п.3 ст. 40 КЗпП України) на репутацію позивачки в колективі та за його межами, перебування її на лікарняному з 12.01.2018р., пенсійний вік позивачки та наявність на утриманні дитини з інвалідністю.

Що стосується вимоги позивачки про відшкодування їй судових витрат на правничу допомогу в сумі 20 000грн., то суд задовольняючи ці вимоги, виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У відповідності з пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України визначено підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані ордер і свідоцтво адвоката, договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

До матеріалів справи були надані: ордер адвоката ОСОБА_2, копія свідоцтва на заняття адвокатською діяльністю, копія договору про надання правової допомоги № б/н від 14.01.2018р., копія додаткової угоди № 1 від 15.01.2018р. до договору про надання правової допомоги № б/н від 14.01.2018р., копія квитанції до прибуткового касового ордеру, яким підтверджено сплату позивачкою на користь адвоката витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000грн. (а.с. №12-17).

В своїх запереченнях, що надійшли до суду 15.02.2018р. і 01.03.2018р., представник відповідача просила відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення з КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» ДОР судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000грн. та судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 704грн.80 коп., проте обґрунтування незгоди з цими сумами ці заперечення не містять, клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до суду не надано. А тому суд критично оцінює заперечення представника відповідача щодо незгоди із сумами заявленими позивачкою в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та сплачений при подачі позову судовий збір.

Враховуючи складність справи, кількість судових засідань в яких адвокат приймала участь (в тому числі й ті, які були відкладені через неявку представника відповідача), обсяг проведеної роботи адвоката (складання позовної заяви, клопотання про витребування доказів, клопотання про долучення доказів, адвокатські запити, представлення інтересів в суді, вивчення великого обсягу доказів, які двічі надавались представником відповідача для долучення до матеріалів справи), суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача судових витрат по професійну правничу допомогу в розмірі 20 000грн.

Задовольняючи вимоги про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, суд також приймає до уваги положення ч.4 ст.137 ЦПК України, та вважає, що 20 000грн. - сума співмірна за складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, а також впливом вирішення справи на репутацію ОСОБА_1, яка була звільнена роботи з ініціативи відповідача з підстав передбачених п.3 ст. 40 КЗпП України.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати наступним чином.

Приймаючи до уваги, що при подачі позову в частині вимог про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати позивачка була звільнена від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1409грн. 60коп. (по 704грн. 80коп. за кожною з вимог) у звязку із задоволенням цієї частини вимог.

З огляду на те, що позовні вимоги позивачки в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково (при подачі позову позивачкою був сплачений судовий збір у розмірі 704грн.80коп. (а.с.№ 2)), то на її користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 176грн.20коп. (704грн.80коп.*5000грн. (розмір шкоди, стягнутий рішенням суду) : 20 000грн. (розмір шкоди, що був заявлений) 176грн.20коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституцією України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. 27 Закону України «Про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, п. 3 ст.40, ст. ст. 47, 116, 184, 223, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст.259, 263-265, п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального Закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_17 на посаді реєстратора на Обласній медико-соціальній експертній комісії № 5 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради.

Стягнути з Комунального Закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_17 (РНОКПП - НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 11 025грн.

Стягнути з Комунального Закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_17 (РНОКПП -НОМЕР_1) моральну шкоду в розмірі 5 000грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Комунального Закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_17 (РНОКПП - НОМЕР_1) судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000грн. та на оплату судового збору в розмірі 176грн. 20коп., а разом 20 176грн. 20коп.

Стягнути з Комунального Закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409грн. 60коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 3 200грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя: Ткаченко Н.В.