Єдиний унікальний номер: 728/1164/18
Номер провадження 2/728/432/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

20 листопада 2018 року Бахмацький районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючої судді Глушко О.І.

при секретарі Коваленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмач цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

09.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що 05.06.2018 року у простій письмовій формі уклав з відповідачем договір фінансового лізингу за № 01197, предметом якого є транспорний засіб - автомобіль «Lada Largus», вартістю 13 545,80 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час укладеня договору становила 354900 гривень.

На виконання умов зазначеного договору 05.06.2018 року ним на рахунок лізингодавця було сплачено 36000 гривень авансового платежу, а також 360 гривень комісії банку. Додатку до вказаного договору йому не було надано. Враховуючи положення ст.ст. 227 та 799 ЦК України, а саме, що зазначений договір не був посвідчений нотаріально та в зв»язку з відсутністю ліцензії у відповідача на здійснення такого виду діяльності, просив визнати недійсним договір за № 01197 фінансового лізингу від 05.06.2018 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» та стягнути з останнього 36000 гривень сплачених коштів, 360 гривень банківських послуг та 3000 гривень витрат на правову допомогу адвоката.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з«явився.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Проти заочного розгляду справи не заперечує.

Представник відповідача в судове засідання не з«явився з невідомих причин, хоча про місце і час судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, відповідно до положень п. 1 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки не повідомив. У визначений судом строк відзиву не подав.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України «Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин, або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи».

Оскільки представник позивача у своїй заяві не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за необхідне ухвалити по даній справі заочне рішення.

В зв»язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданнні, 05.06.2018 року між ОСОБА_1, як Лізингоодержувачем в простій письмовій формі з ТОВ «Максус Лізинг», як Лізингодавцем, укладено договір фінансового лізингу № 01197 (а.с.5-17).

Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб автомобіль «Lada Largus» комплектація KS035L-A18-51 обєм двигуна 1,6 бензин, тип КПП 5 мех. привід 4х2 вартістю 13545,80 доларів США, що в гривневому еквіваленті на дату укладення договору становило 354900 гривень.

Пунктом 1.7 вищезазначеного Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Комісії за організацію Договору; Авансового платежу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст. 9 даного Договору.

Згідно п. 12.1. Договору у випадку розірвання даного Договору за бажанням Лізингоодержувача, Лізингодавець повертає 80 відсотків від сплаченого авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається.

В день підписання Договору, на виконання його умов позивач 05.06.2018 року сплатив на рахунок Лізингодавця 36000 гривень авансовго платежу. Також ним сплачено 360 гривень комісії банку (а.с.20). Додатків до вказаного Договору позивачеві надано не було.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В свою чергу згідно із частиною першою статті 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною другою статті 806 ЦК передбачено, що договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно із статтею 799 ЦК договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі ; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Саме таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, висновки якого виходячи із змісту статті 360-7 ЦПК мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як встанолвено в судовму засіданні укладений між сторонами договір лізингу нотаріально посвідчено не було, що свідчить про невідповідність його вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами випливає із змісту пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III,за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. А послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III).

На це також звернув увагу Верховний Суд України у вказаній вище постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 і висновки якого необхідно враховувати в даних правовідносинах.

В судовому засіданні також встановлено, що у ТОВ «Максус Лізинг» відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг, що підтверджується даними, що містяться на сайті «Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг» в мережі Інтернет (а.с. 21). Отже укладений відповідачем договір суперечить вимогам законодавства.

Окрім іншого, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону від 12 травня 1991 року№ 1023-XII ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону від 12 травня 1991 року № 1023-XII. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону від 12 травня 1991 року№ 1023-XII можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін ; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону від 12 травня 1991 року№ 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, та в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.

В договорі, укладеному між сторонами, необхідно врахувати таке: «якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (стаття 808 ЦК)».

Оскільки вибір продавця предмета лізингу в спірних правовідносинах взагалі не врегульовано, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, зміст договору обмежує права споживача стосовно продавця предмету лізингу на випадок настання його відповідальності.

Пунктом 10.11. Договору передбачено, що дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу.

В даному випадку умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують мої права як споживача, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач в судове засідання не з»явився та не спростував доводів позивача.

Крім того, з відповідача на користь держави, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути 1409 гривень 60 копійок судового збору за дві позовні вимоги, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону україни «Про захист прав споживачів».

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-89, 141, 258-259, 263 - 265ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 220, 227, 628, 799, 806, 808 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», ППВСУ за № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 року, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити повністю.

Визнати недійсним договірза № 01197 фінансового лізингу, укладений 05.06.2018 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг».

Стягнути з Товариства з обеженою відповідальністю «Максус Лізинг» на користь ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі 39360 (тридцять дев»ять тисяч триста шістдесят) гривень 00 копійок, із яких: 36000 (тридцять шість тисяч) гривень 00 копійок сплачених ним коштів, 3000 (три тисячі) гривень в рахунок витрат на професійну правничу допомогу адвоката та 360 ( триста шістдесят) гривень за послуги банку.

Стягнути з Товариства з обеженою відповідальністю «Максус Лізинг» на користь держави 1409 (одну тисячу чотириста дев»ять) гривень 60 копійок судового збору.

Позивач: ОСОБА_1, житель ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» м. Київ вулиця Бориспільська , 11-а, офіс 404-3, .

Заочне рішення суду може бути переглянуте Бахмацьким районним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 20.11.2018 року.

Суддя О.І. Глушко