Справа № 161/8151/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/802/48/18 Категорія: 25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" про стягнення штрафних санкцій, за апеляційною скаргою відповідача Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" на рішення Луцького міськрайонного суду від 08 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до відповідача про стягнення штрафних санкцій, мотивуючи його тим, що 23.03.2014 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1 у якому знаходилась позивачка разом з іншими пасажирами, потрапив у ДТП, в результаті якої останній було спричинено тілесні ушкодження. Зазначає, що за наслідками вказаної події, тривалий час перебувала в медичному закладі на стаціонарі, а згодом проходила процедуру лікування та протезування зубів, на яку витратила 100959 грн. особистих коштів. Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20.04.2015 року ОСОБА_4 визнано винним у ДТП, яка мала місце 23.03.2014 року. Вказує, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ТзДВ «СК «Кредо».

Такі обставини стали підставою звернення з заявою про виплату страхового відшкодування, у відповідь на який відповідач листом від 18.06.2015 року відмовив у належній позивачці виплаті, оскільки таке відшкодування вона вже отримала. Дана обставина, як зазначила, не відповідає дійсності. Стверджує, що 90-денний строк (після набрання вироком законної сили) для прийняття рішення страховиком, передбачений п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», закінчився 20.08.2015 року. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2018 року з відповідача в її користь було стягнуто 100000 грн. страхового відшкодування, яке 08.05.2018 року було сплачено ТзДВ «СК «Кредо» в добровільному порядку.

Вважає, що періодом нарахування штрафних санкцій є період з 20.08.2015 року по 08.05.2018 року та становить: індекс інфляції 37970 грн.; 3% річних 8153 грн. Розмір пені, зокрема встановлено в спеціальному законі - відповідно до п. 36.5. ст.36 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становить 26726,03 грн., тобто за період з 25.05.2017 року по 08.05.2018 року.

Просить суд стягнути з відповідача на її користь штрафні санкції за порушення виконання грошового зобов'язання в загальній сумі 72849,03 грн., що складається з: індексу інфляції 37970 грн., 3% річних 8153 грн.; пені 26726,03 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2018 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено стягнути з ТзДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_2, пеню в розмірі 26726,03 гривні, 3% річних в розмірі 8 153 гривні, інфляційні втрати в розмірі 37 970 гривень, що разом складає 72849, 03 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТзДВ «СК «Кредо» подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Судом встановлено, що вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20.04.2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 36-43).

За змістом даного вироку 23.03.2014 року близько 20:30 на 372км.+430м. автодороги Київ-Чоп, ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1, в салоні якого знаходились пасажири ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зі сторони м. Дубно Рівненської області в напрямку м. Луцька Волинської області, виконуючи маневр лівого повороту на перехресті, не врахував дорожньої обстановки, не надав переваги зустрічному транспорту, виїхав на зустрічну смугу руху, і допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8, який рухався в зустрічному напрямку зі сторони м. Рівне в напрямку м. Дубно Рівненської області.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені та ухвалено стягнути з ТзДВ «СК «Кредо на її користь страхове відшкодування в сумі 100000 грн.. Вказане рішення суду набрало законної сили та відповідачем ТзДВ «СК «Кредо» виконане добровільно.

З копії виписки про рух коштів на банківському рахунку ОСОБА_2 вбачається, що 08.05.2018 року відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2018 року ТзДВ «СК«Кредо» було перераховано на картковий рахунок 100000 грн. страхового відшкодування (а.с. 14).

Як було встановлено рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2018 року, відповідач безпідставно не сплачував ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі 100000 грн., яке зобов'язаний був сплатити не пізніше як через 90 днів з дня набрання вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20.04.2015 року законної сили. Вказаний вирок вступив в законну силу 21 травня 2015 року.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.(ст. 1 ЦК України).

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень ст. 22.1 вказаного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Так, згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 988, ч. 1 ст. 990 ЦК України передбачено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору - страхова сума.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Беручи до уваги наведене між сторонами склались відносини щодо грошових зобов'язань, а саме виплаті страхового відшкодування, обумовленого договором.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Відповідач заперечуючи позов в даній справі вказував на те, що страхове відшкодування було виплачено вчасно, а прострочення в даному випадку відбулось саме за рахунок неправомірних дій позивача, однак з таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. А у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до датки, коли страховику (у випадку передбачених статтею 41 цього Закону, -МТСБУ ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Судом правильно було встановлено, що вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20.04.2015 року ОСОБА_4 було визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді. Вказаний вирок вступив в законну силу 21 травня 2015 року. ОСОБА_4 застрахував свою цивільно-правову відповідальність у відповідача. Таким чином саме з 20 серпня 2015 року відповідач повинен був здійснити страхову виплату позивачу.

Посилання відповідача на те, що оскільки вироком Дубенського міськрайонного суду встановлено, що ОСОБА_2 повністю відшкодована матеріальна та моральна шкода, а відтак відсутні правові підстави покладати обов'язок відшкодувати таку шкоду на відповідача є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що з заявою про виплату страхового відшкодування, адресованою ТзДВ "Страхова компанія "Кредо" ОСОБА_2 звернулася 10 квітня 2014 року( а.с 35). , тобто у передбачені Законом строки.

Відповідь на згадану заяву позивачем було отримано уже після постановлення Дубенським міськрайонним судом вироку , а саме 18.06.2015 року. ( а.с 13).

Обґрунтування відмови у виплаті страхового відшкодування є безпідставним та спростовуються рішенням Луцького міськрайонного суду від 15.03.2018 року, що набрало законної сили, яким встановлено обов'язок ТзДВ "Страхова компанія "Кредо" сплатити ОСОБА_2 суму страхового відшкодування.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апелянта, про винуватість дій ОСОБА_2 у невчасній виплаті страхового відшкодування при наявності вчасно поданої нею заяви про виплату страхового відшкодування та з врахуванням приписів ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є безпідставними та необґрунтованими.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до правильного висновку що за період з 20 серпня 2015 року ( 90 днів з дня набрання вироком законної сили 21 травня 2015 року) по 07 травня 2018 року (08 травня 2018 року перераховано на картковий рахунок 100000 грн. страхового відшкодування) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в розмірі 8153 грн. (з розрахунку: 100000 грн. (сума боргу) х 3 / 100 / 365 х 992 (кількість днів прострочення)).

Крім того, суд першої інстанції правомірно стягнув інфляційні втрати суми боргу по виплаті належного страхового відшкодування з вересня 2015 по квітень 2018 року в сумі 37970 грн. та 26726,03 грн. пені в межах строку позовної давності, за період з 26.05.2017 року по 07.05.2018 року.

Правильність нарахувань, які заявлені позивачем до стягнення, відповідачем не спростовувалась та не заперечувалась.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність, обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Кредо" залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 серпня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: