Тарутинський районний суд Одеської області
____________________________________________________________________________________ Справа № 514/1682/17
Провадження по справі № 2/514/106/18
22 лютого 2018 року смт Тарутине
Тарутинський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Козирєва М.В., за участю секретаря Терзі О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,-
13 грудня 2017 року до Тарутинського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Березинської селищної ради Тарутинського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_2 житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Лозова, 11, смт Березине Тарутинського району Одеської області, який належав спадкодавцю на підставі ОСОБА_3 про право власності від 27 червня 1958 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Березинської селищної ради депутатів трудящих від 27 червня 1958 року № 8.
Також, як вказано у позовній заяві, при зверненні до державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі ОСОБА_3 про право власності на спадкове майно і рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за законом.
На підтвердження позовних вимог до матеріалів позову, окрім інших документів, долучено постанову державного нотаріуса від 28 листопада 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій та копію ОСОБА_3 про право власності на будівлю від 27 червня 1958 року.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 пояснила, що при зверненні до державного нотаріуса надавався оригінал зазначеного ОСОБА_3 про право власності, проте все одно було отримано відмову у вчиненні нотаріальних дій.
Державний нотаріус Тарутинської районної державної нотаріальної контори в судове засідання двічі не зявилась, пояснень не надавала, викликалась належним чином.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Так, встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4, яка померла 30 грудня 1988 року, та ОСОБА_2, який помер 15 серпня 2006 року.
Згідно ОСОБА_3 про право власності на будівлю від 27 червня 1958 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Березинської селищної ради депутатів трудящих від 27 червня 1958 року № 8, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належав на праві приватної власності житловий будинок за адресою: вул. ОСОБА_5 (Лозова), 11, смт Березине Тарутинського району Одеської області.
Як вбачається з відповіді директора Тарутинського РБТІ, 27 червня 1958 року в реєстровій книзі № 1 за реєстровим номером 8 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: смт Березине, вул. Лозова (колишня ОСОБА_5), буд. 11, за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частках на підставі ОСОБА_3 про право власності від 27 червня 1958 року, виданого виконкомом Березинської селищної ради на підставі рішення № 8 від 27 червня 1958 року.
Одним із обовязків нотаріуса є сприяння суб'єктам цивільних правовідносин у здійсненні їх прав та захисті їх законних інтересів. Законодавством України поряд з вчиненням нотаріальних дій нотаріусам надано повноваження з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону № 834-VIII від 26 листопада 2015 року (далі Закон № 1952-IV).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із вимогами статей 68, 69 Закону України «Про нотаріат» (далі Закон № 3425-XII) нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину серед іншого перевіряє склад спадкового майна. Порядок видачі свідоцтв про право на спадщину регламентується Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі Порядок № 296/5), зокрема главою 10 розділу ІІ. Так, підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків державної реєстрації права власності на нерухоме майно без видачі документа, що посвідчує таке право. За таких умов нотаріальна дія щодо нерухомого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника свідоцтва, яке залишається у справах нотаріуса.
В частині 1 статті 182 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно із статтею 3 Закону № 1952-IV будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.
Отже, коли для видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно нотаріусу подається документ, що підтверджує факт набуття (виникнення) права власності у спадкодавця на таке майно, з відповідними відомостями про державну реєстрацію прав на таке майно відповідно до вимог законодавства, що діяло на момент їх набуття (виникнення), то нотаріусом приймаються ці документи для вчинення відповідної нотаріальної дії.
У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно спадкодавця спадкоємець має право згідно із пунктом 66 Порядку № 1127 звернутись до суб'єкта державної реєстрації прав або державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності спадкодавця, що було набуто останнім за життя.
Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV, заявником в процедурі державної реєстрації прав серед інших є спадкоємець у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно з цим Законом.
В пункті 66 Порядку № 1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються:
- документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком № 1127, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно,
- витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи,
- документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.
Чинними нормативно-правовими актами не встановлено вимог до форми і змісту документа, що містить відомості про склад спадкоємців. Такий документ може бути виданий у довільній формі (лист, довідка) на підставі матеріалів спадкової справи. Враховуючи вимоги пункту 66 Порядку № 1127, достатньо, щоб цей документ містив відомості про кількісний склад спадкоємців, а також про особу спадкоємця-заявника. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб'єкта права власності спадкодавця з обов'язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.
Отже, якщо до складу спадщини входить нерухоме майно, право власності на яке спадкодавцем набуто за життя, але не було зареєстроване належним чином, нотаріус перед видачею свідоцтва про право на спадщину вносить відомості про право власності спадкодавця на таке майно у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) шляхом проведення відповідної державної реєстрації права власності за заявою спадкоємця.
За правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України по справі № 6-137цс13, у 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.
Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Більше того, право власності на житловий будинок за адресою: смт Березине, вул. Лозова (колишня ОСОБА_5), буд. 11, було належним чином зареєстровано, про що свідчить відповідь директора Тарутинського РБТІ.
Таким чином, надане позивачем ОСОБА_3 про право власності на будівлю від 27 червня 1958 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Березинської селищної ради депутатів трудящих від 27 червня 1958 року № 8, є належним документом, який підтверджує право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, і, як в судовому засіданні пояснила представник позивача, оригінал цього документу державному нотаріусу надавався.
Незважаючи на це, при зверненні позивача за оформленням прав на спадкове майно державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28 листопада 2017 року, яка вмотивована тим, що ОСОБА_1 не надав до нотаріальної контори документ, що посвідчує право власності ОСОБА_2 на житловий будинок № 11, який розташований в смт Березине Тарутинського району Одеської області, вул. Лозова (колишня ОСОБА_7).
Згідно ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.
Проте, державний нотаріус на зазначені норми закону належної уваги не звернув, при зверненні до нього громадянина ОСОБА_1 безпідставно відмовив у вчиненні нотаріальних дій з причин відсутності правовстановлюючого документа на нерухоме майно, хоча фактично цей документ нотаріусу надавався.
Зазначені обставини свідчать про порушення нотаріусом норм чинного законодавства України, безвідповідальне відношення до покладених на неї обовязків, що в свою чергу стало підставою для виникнення судового спору.
Відповідно до п. 11 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року №19-3767/0/8-08 зазначено, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно врахувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підстав статей 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 34 Закону України від 02 вересня 1993 року №3425-ХІІ «Про нотаріат» видається нотаріусами.
У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб визначений законом.
За приписами ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідними органами на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені конституцією та законами України.
Суд, розглядаючи справу, не вправі підміняти собою інші органи, до компетенції яких віднесено здійснення певних дій та видача документів, зокрема не вправі перебирати на себе повноваження і функції нотаріуса, видачі свідоцтва про право на спадщину щодо конкретного майна у разі відсутності будь-якого спору з цього приводу.
Водночас, приймаючи до уваги, що громадянин ОСОБА_1 протягом листопада 2017 лютого 2018 року, незважаючи на витрачений час і значні кошти (оплата судового збору, послуг адвоката тощо) так і не зміг реалізувати своє законне право на отримання спадкового майна, суд, керуючись принципом верховенства права, з метою усунення порушення законодавства та недоліків в діяльності службової особи державної установи, дійшов висновку про необхідність постановлення окремої ухвали, якою довести до відома Головного територіального управління юстиції в Одеській області про виявлені порушення для належного реагування і прийняття відповідних заходів.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 262 ЦПК, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Про виявлене порушення закону державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області довести до відома Головне територіальне управління юстиції в Одеській області для вжиття відповідних заходів.
Про результати розгляду окремої ухвали інформувати суд у строк до 20 березня 2018 року.
Окрема ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена особами, інтересів яких вона стосується, шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.
Суддя М.В. Козирєв