Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/2936/17
номер провадження 2/695/212/18

10 квітня 2018 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.
за участю:
секретаря Бреуса В.С.
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення працівника на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення працівника на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач мотивує тим, що вона 31.08.2009 року уклала із відповідачем трудовий договір, за умовами якого остання приймалася на посаду завідувача складу роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 МО України. 29.09.2017 року наказом командира військової частини позивача була звільнено із займаної посади відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Однак із вказаним звільненням позивач не погоджується, оскільки не вважає трудові відносини строковими, на момент прийняття наказу від 29.09.2017 року її не було повідомлено про причини припинення строкового трудового договору, а також про фактичне комплектування її посади. За таких обставин позивач вважає своє звільнення незаконним та звернулась до суду з відповідним позовом, за яким просила поновити її на займану посаду та стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 21.12.2017 року.
Відповідач - військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України із вказаними позовними вимогами не погодився та направилв до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого позовні вимоги не визнав, наполягав на тому, що між сторонами по справі був укладений саме строковий трудовий договір, а позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку із укомплектуванням вказаної посади військовослужбовцем. Позивач належним чином була повідомлена про причини та обставини її звільнення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
У судовому засіданні позивач та її представник за дорученням позовні вимоги підтримали повністю та надали суду пояснення, аналогічні поясненням викладеним у позовній заяві.
Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Як вбачається із копії трудового договору від 31.08.2009 року, який укладений між військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , остання прийнята на посаду завідувача складу роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №173 від 31.08.2009 року, позивача прийнято на роботу завідувачем складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення з 31.08.2009 року з посадовим окладом 894,00 грн. на місяць на підставі строкового трудового договору на термін до комплектування посади військовослужбовцем.
Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Позивач у судовому засіданні наполягала, що про припинення трудових відносин її вчасно ніхто не повідомляв, окрім того вона була повідомлена про скорочення штату працівників у зв`язку із проведенням організаційних заходів та скороченням посади, яку обіймала позивач.
Представник відповідача в судовому засіданні наполягав, що позивач була належним чином повідомлена про припинення трудового договору у зв`язку із укомплектуванням її посади військовослужбовцем, а повідомлення про скорочення штату остання отримала помилково.
Суд зважає, що матеріали справи містять лише підтвердження повідомлення позивача про скорочення її посади та не містятять жодних підтверджень повідомлення позивача про укомплектування її посади військовослужбовцем.
Також відповідач, як доказ фактичного закінчення строкового трудового договору позивача надав суду примірник наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.10.2017 року № 209, яким солдата військової служби за контрактом ОСОБА_5 , водія-кіномеханіка клубу військової частини НОМЕР_1 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29.09.2017 року №22-РС на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , який начеб-то із 30.09.2017 року приступив до виконання своїх службових обов`язків.
З матеріалів справи, які надані відповідачем в обґрунтування правомірності своїх дій, взагалі не зрозуміло, яким чином призначення військовослужбовця на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення стосується припинення трудового договору із позивачем, оскільки остання обіймала на момент свого звільнення нижчу за рангом посаду, а саме начальника складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_2 .
Матеріали справи, в тому числі і наказ від 29.09.2017 року не містять наявність підтвердження про комплектування посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення кадровим військовослужбовцем.
Представин відповідача в судовому засіданні суду пояснив, що у зв`язку із проведенням реорганізаційних заходів у військовій частині позивача було переведено на посаду завідувача складу роти матеріального забезпечення військової частини. Однак жодних підтверджень такого переведення відповідачем надано не було. Не містяться і документи про таке переведення позивача із її посади на посаду завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення.
Крім того, як вбачається із витягу із наказу №205 від 29.09.2017 року, позивач була звільнена саме із посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення, що спростовує твердження представника відповідача.
Таким чином судом встановлено, що позивача прийнято на посаду завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини. а солдата ОСОБА_5 призначено на посаду начальника складу роти матеріального забезпечення військової частини.
При цьому відомості щодо переведення позивача на іншу посаду та на яких саме умовах позивач могла б бути переведена на таку посаду відповідачем надано не було, та належними доказами не стверджено.
За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Розмір заробітної плати стверджується відповідною довідкою про заробітну плату позивача від 29.09.2017 року, яка вивчена судом в судовому засіданні.
У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 р. у справі № 6-87цс11 розяснено, що відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок), основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.
Суд вивчивши матеріали справи та розмір заробітної плати позивача на час її звільнення погоджується із розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, зробленим представником позивача, оскільки останній здійснений відповідно до норм чинного законодавства та сумнівів у собі не викликає.
Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути на користь держави суму судовий збір, який повинен бути на дату подання позову.
Нормами ст. 430 ЦПК України визначено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
На підставі зазначеного та керуючись
ст. 43 Конституції України, ст. 21,
ст., ст. 23, 36, 235 КЗпП України,
ст, ст. 264, 265 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення працівника на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частин НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 29.09.2017 року № 205 (по стройовій частині) про звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Поновити ОСОБА_4 на посаді завідувача складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України .
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь держави судовий збір у сумі 640 (шістсот) гривень.
Допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення позивача ОСОБА_4 на посаді та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в місячному розмірі.
Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення в порядку визначеному ст., ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя : Середа Л.В.