Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 463/6493/15-ц

провадження № 61-32962св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

представник відповідача - Собечко Галина Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року, у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») про стягнення недонарахованої заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що 18 травня 1998 року позивача було прийнято на роботу в ТЕЦ-1 ОДК «Львівтеплокомуненерго» на посаду начальника зміни в котлотурбінний цех в порядку переведення з Львівських теплових мереж ДАЕК «Львівообленерго», а 01 вересня 2007 року його було переведено в Теплоелектроцентраль-1 на посаду начальника зміни в котлотурбінний цех. 25 червня 2015 року його було звільнено згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

За період його перебування у трудових відносинах з відповідачем, починаючи з січня 2010 року, оплата праці останнім здійснювалась без дотримання вимог статті 97 КЗпП України, колективних договорів ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 та на 2012-2013 роки, Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки (далі - Галузева угода на 2010-2012 роки), Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковим об'єднанням Львівської області на 2010-2011 роки, Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки (далі - Територіальна угода на 2012-2014 роки).

За результатом проведеної в I кварталі 2014 року Державною фінансовою інспекцією у Львівській області ревізії фінансово-господарської діяльності ЛКП «Львівтеплоенерго» за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року встановлено, що відповідач не враховував при встановленні розміру мінімальної тарифної ставки робітника I розряду розміри мінімальних заробітних плат, встановлених законом про державний бюджет на відповідний рік.

Позивачем та його представником направлялись запити на адресу відповідача з проханням надати письмовий розрахунок нарахованої та виплаченої ОСОБА_4 заробітної плати, відповіді на які ними отримано не було.

Вважаючи, що адміністрацією відповідача заробітна плата виплачувалась в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати, та надаючи до суду відповідні здійснені ним розрахунки, позивач просив стягнути з ЛКП «Львівтеплоенерго» недонараховану заробітну плату за період з 01 січня 2010 року по 25 червня 2015 року, сума якої, згідно заяви про уточнення розміру позовних вимог, становить 110 022,76 грн та 85 661, 67 грн індексації заробітної плати.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року, ухваленим у складі судді Леньо С. І., позов задоволено частково. Стягнуто з ЛКП «Львівтеплонерго» на користь ОСОБА_4 533,36 грн не донарахованої заробітної плати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано неправильністю здійсненого позивачем розрахунку, що пояснюється помилковістю співвідношення ним тарифних ставок робітника I розряду як за тарифним коефіцієнтом по підгалузях та за видами робіт, так і з тарифним коефіцієнтом, встановленим для його посади. Так, на підприємстві, де працював позивач, встановлена Єдина тарифна сітка, запровадження якої, відповідно до пунктів 5.10,5.17 Розділу V Територіальної угоди на 2012-2014 роки, було обов'язком Львівської обласної держаної адміністрації, а також роботодавців та їх об'єднань. Окрім посадового окладу, у спірний період з січня 2010 року по червень 2015 року позивачу проводилось нарахування та виплата надбавок і доплат, передбачених колективними договорами, а також індексації заробітної плати. Згідно розрахунку відповідача, який проведено у відповідності до вимог чинного законодавства та умов колективних договорів, виходячи зі співвідношення тарифної ставки робітника I розряду до тарифного коефіцієнта посади ОСОБА_4, недонарахування заробітної плати (посадового окладу) мало місце у період з січня 2012 року по квітень 2012 року на зальну суму 533,36 грн, яку необхідно стягнути з відповідача. Вимога позивача щодо стягнення індексації заробітної плати задоволенню не підлягає, оскільки положення статті 625 ЦК України, на яку посилався ОСОБА_4, до трудових правовідносин не застосовується. Крім цього, згідно розрахункових листків, наданих відповідачем, позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація грошових коштів, розмір яких відповідно до чинного законодавства обмежується прожитковим мінімумом.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року рішення місцевого суду змінено. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_4 56 319,02 грн недонарахованої заробітної плати. В решті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що місцевим судом не було враховано, що у додатках №№ 1 та 6 Територіальної угоди на 2012-2014 роки сторонами угоди визначено формулу розрахунку місячної тарифної ставки робітника I розряду за підгалузями та видами робіт, та формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців. Застосування умов галузевих (міжгалузевих) і територіальних угод є обов'язком відповідача й не залежить від наявності відповідних положень у колективному договорі. Оскільки лише умовами Територіальної угоди на 2012-2014 роки передбачено відповідні формули розрахунку, з відповідача підлягає стягненню сума недонарахованої заробітної плати з початку дії даної Територіальної угоди по день звільнення позивача з роботи.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ЛМКП «Львівтеплоенерго» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не врахував, що Додатком № 6 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки закріплено необхідність встановлення в колективному договорі коефіцієнтів співвідношень розмірів місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців. Натомість, колективними договорами ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки та на 2012-2013 роки формули розрахунку місячних посадових окладів працівників не передбачено та зазначено, що розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою. При цьому у галузевій (регіональній) угоді формула розрахунку місячного посадового окладу відсутня.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У запереченні на касаційну скаргу позивач зазначає, що касаційна скарга є необґрунтованою, та оскаржуване рішення апеляційним судом прийнято на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ЛМКП «Львівтеплоенерго» не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Установлено, що з 18 травня 1998 року позивача прийнято на роботу в ТЕЦ-1 ОДК «Львівтеплокомуненерго» на посаду начальника зміни в котлотурбінний цех в порядку переведення з Львівських теплових мереж ДАЕК «Львівообленерго», а з 01 вересня 2007 року його переведено в Теплоелектроцентраль-1 на посаду начальника зміни в котлотурбінний цех. 25 червня 2015 року ОСОБА_4 звільнено згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 посилався на те, що відповідачем протиправно, в заниженому розмірі, здійснювався розрахунок його посадового окладу.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Відповідно до вимог статей 96, 97 КЗпП України (в редакції, чинній на момент дії спірних правовідносин), основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-XII (в редакції, на момент дії спірних правовідносин) встановлено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Суд апеляційної інстанції встановив, що наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» по підприємству встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, на підставі якої проводилось нарахування заробітної плати працівникам підприємства, розмір якої був меншим від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Пунктом 16.2 колективного договіру ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки передбачено, що розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою (додатки № 3).

Суд апеляційної інстанції встановив, що у жовтні 2012 року було укладено Територіальну угоду на 2012-2014 роки. В додатках № 1, № 6 до Тарифної частини угоди визначено формулу розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, та формулу розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців, за умовами яких місячна тарифна ставка розраховувалась, як мін.з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад, розраховувався за такою формулою: мін. з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді).

Таким чином формула, що використовувалась позивачем при розрахунку розміру недонарахованої (невиплаченої) заробітної плати за спірний період, передбачена Територіальною угодою на 2012-2014 роки.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

При цьому, відсутність закріпленого у колективному договорі обов'язку дотримання умов територіальних угод, на що посилається заявник у касаційній скарзі, не позбавляє відповідача необхідності застосовувати їх положення, що має на меті забезпечити працівникам передбачені законодавством гарантії.

Встановивши, що відповідач наказами по підприємству неправомірно зменшував встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати, що також підтверджується проведеною Державною фінансовою інспекцією у Львівській області ревізією, а також проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки без застосування коефіцієнту співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою розміру мінімальної тарифної ставки для такого робітника, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не ставлять під сумнів правильність застосування апеляційним судом норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права та спрямовані на переоцінку письмових доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська