печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Москаленко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Березовській К.А.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу №757/55696/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 20.06.2014,-

за участю представника позивача - ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2.) про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.06.2014 між нею та ОСОБА_2 було розірвано шлюб. 20.06.2014 між сторонами було укладеного Договір про поділ майна подружжя (далі по тексту - Договір), за яким ОСОБА_2 зобов'язався виплатити позивачу грошову компенсацію у розмірі 170 000 грн. 00 коп., виплата якої повинна здійснюватися протягом шести років рівними платежами у розмірі 2 362 грн. 00 коп. до 15-го числа кожного місяця, починаючи з моменту укладення договору. Позивач зазначає, що умови укладеного між нею та відповідачем Договору виконувалися останнім до 01.06.2017, однак, починаючи з 01.06.2017 відповідач перестав виконувати умови Договору, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_2 Відповідно до розрахунку позивача, загальна сума заборгованості з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 35), складає 17 170 грн. 54 коп., з яких: 16 534 грн. 00 коп. - сума основної заборгованості; 55 грн. 00 коп. - 3% річних; 461 грн. 08 коп. - пеня; 120 грн. 46 коп. - інфляційні витрати.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2017 відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні пред'явленого позову. Зазначає, що укладений Договір є недійсним, оскільки, нотаріально не посвідчений. Також, зазначає, що Договір було укладено під впливом тяжкої обставини, на момент укладення Договору відповідач знаходився у пригніченому психологічному стані; укладення Договору призвело до значного погіршення матеріального стану відповідача, оскільки, він був укладений на вкрай невигідних для нього умовах. Окрім того, зазначає, що Договір було укладено не добровільно, укласти Договір відповідача змусили, оскільки, позивач скористалася його батьківськими почуттями, любов'ю до власної дитини у своїх цілях, а тому він був змушений підписати Договір. Також, посилається на те, що грошова сума, яку відповідач зобов'язався виплачувати позивачу, є необ'єктивною, оскільки, вона була визначена на власний розсуд сторін, без залучення експертів, однак, на думку, відповідача, ринкова вартість будинку є набагато нижчою.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.06.2014 у справі №757/9417/14-ц шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розірвано.

20.06.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір, відповідно до п. 1 якого сторони за взаємною згодою здійснили поділ майна, набутого ними у спільну сумісну власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до п. 2 Договору, за час перебування у шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність наступне майно:

2.1. Об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, на момент укладення договору технічна документація на стадії розробки, що підтверджується Робочим проектом індивідуального житлового будинку (АДРЕСА_3), який виготовлений СП ДФЛ «ОСОБА_6.» Ліц. НОМЕР_3.

2.2. Земельна ділянка, яка є невід'ємною частиною розміщення об'єкта незавершеного будівництва - житлового будинку належить Стороні 2 - ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.05.2011 та є його особистою приватною власністю.

Як вбачається зі змісту п. 3 Договору, за взаємною згодою сторін за даним договором об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок залишається у власності сторони 2 - ОСОБА_2 при умові, що останній зобов'язується сплатити грошову компенсацію, що становить 50% вартості об'єкта на користь сторони 1 - ОСОБА_1 у розмірі 170 000 грн. 00 коп.

Сторони домовились, що виплата грошової компенсації стороною 2 - ОСОБА_2 на користь сторони 1 - ОСОБА_1 буде здійснюватися протягом 6-ти років (72-х місяців) рівними платежами у розмірі 2 362 грн. 00 коп. до 15-го числа кожного місяця починаючи з моменту укладення даного договору. Реквізити сторони 1 - ОСОБА_1: МФО - 305299, ЄДРПОУ - 14360570, № рахунку - НОМЕР_4 (п.п. 5, 6 Договору).

Згідно з ч.ч. 1, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України), сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Відповідно до ст. 8 СК України, у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст.ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі №6-230цс14.

Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 69 СК України, договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Разом з тим, як вбачається з п. 2.1. Договору, предметом цього Договору є об'єкт незавершеного будівництва, та на момент укладення Договору технічна документація на стадії розробки.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами ст.ст. 177-179, 182 ЦК України, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 у справі №6-159цс15.

Отже, без введення об'єкта в експлуатацію майно не є нерухомістю, а тому укладений між сторонами Договір не потрібно було нотаріально посвідчувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи зі змісту ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Судом критично приймається факт не погодження відповідача з умовами Договору, оскільки, ОСОБА_2 майже три роки належним чином виконував умови Договору, перераховувавши погоджену між сторонами грошову суму на рахунок позивача, що приймається судом до уваги як прийняття відповідачем узгоджених умов.

Крім того, відповідач, зазначаючи про те, що Договір було укладено за відсутності вільного волевиявлення та за умов тяжких обставин для нього, не скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про визнання Договору недійсним чи розірвання Договору.

Поряд з цим, у п. 8 Договору зазначено про те, що договір відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, що мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, які створюються даним договором, а також засвідчують, що у договорі визначені всі істотні умови, про що свідчать особисті підписи.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами 1-2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В свою чергу, відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи цивільно-правовий принци свободи договору, суд приходить до висновку, що Договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов Договору, сторони Договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Даючи оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач зобов'язання за Договором не виконує, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені в якості судових витрат витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується копією Договору про надання правової допомоги №3/09-17 від 01.09.2017; копією додаткової угоди №1 до Договору №3/09-17 від 01.09.2017; копією Акту здачі-приймання робіт (послуг) №1/01-18 від 12.01.2018; копією квитанції про оплату правової допомоги у розмірі 3 000 грн. 00 гкоп.; копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; копією витягу з Єдиного реєстру адвокатів України.

Окрім того, позивачем понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. та витрати, понесені позивачем за надання професійної правничої допомоги, у розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 525-526, 610, 612, 627, 628, 629 ЦК України; ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про стягнення заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 20.06.2014 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму заборгованості за договором про поділ майна подружжя від 20.06.2014 суми основної заборгованості 16 534 (шістнадцять тисяч п'ятсот тридцять чотири) грн. 00 коп., 3 % річних у розмірі 55 (п'ятдесят п'ять) грн. 00 коп., пеню у розмірі 461 (чотириста шістдесят одну) грн. 08 коп., інфляційні витрати у розмірі 120 (сто двадцять) грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) витрати на правову допомогу розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Повне рішення суду складено 10.04.2018.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя Печерського

районного суду м. Києва К.О. Москаленко