Справа № 222/1062/17
Провадження № 2/222/13/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2018 року Володарський районний суд Донецької області в складі:

судді Доценко С.І.,

секретаря Болбат Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.Нікольске Нікольского району Донецької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Привтбанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 11.11.2010 року, укладеним між відповідачем та ПАТ «КБ «ПриватБанк» в сумі 37657,51 грн.

В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що 19.03.2010 року, між відповідачем та ПАТ «КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № б/н. За умовами кредитного договору банк надав відповідачу кредит в сумі 3400,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом 30.00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своїм підписом в заяві підтвердив свою згоду на те що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір, та відповідач погодився своїм підписом з банківськими умовами та правилами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому виді, та зобовязався їх виконувати. При укладенні договору сторони керувались ст. 634 ч.1 ЦК України. За умовами договору банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленим «Тарифами Банку», які викладені на банківському рахунку. В разі непогашення зобовязань до 25 числа місяця, що слідує за місяцем в якому були здійснені трати, за користування кредитом, клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в тарифах, що діють на дату нарахування. Відповідач взяв на себе зобовязання на умовах договору та у визначені договором строки повертати кредит , виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, строки та на умовах передбачених Договором, та Умовами та правилами надання банківських послуг. Кредитор свої зобовязання виконав в повному обсягу. Відповідач же, у порушення вимог договору не виконав взяті на нього зобовязання та станом на 31.05.2017 року має прострочену заборгованість за кредитом в сумі 37657,51 грн., з простроченої заборгованості за кредитом яка складає 3351,81 грн., за відсотками за користування кредитом 28837,90 грн., за пенею та комісією в сумі 3198,39 грн. та заборгованість по судовим штрафам в сумі 500 гривень (фіксована частина) та 1769,41 грн. (процентна складова). Тому просив задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі та покласти на відповідача судові витрати у виді сплати судового збору при зверненні до суду 1600 гривень.

В судове засідання представник позивача не зявився, але ж залишив заяву про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, залишив заяву про розгляд справи в його відсутність, але надав письмові заперечення проти позову, згідно з якими він проти нарахованої заборгованості заперечував та просить відмовити в її стягненні із наступних підстав. Вважає, що між ним та банком укладався не кредитний договір, а він в 2010 році між ним та банком укладався депозитний договір, що підтверджується заявою на яку посилається позивач, йому не видавали кредитні кошти, не знайомили з правилами та умовами користування кредитною платіжною карткою. Ні про які кредитні кошти в заяві не йшлося. Додані до справи Умови та Правила надання банківських послуг не підтверджують факт укладення кредитного договору та існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на прізвище відповідача, вони не підписані відповідачем, а тому на нього не поширюються. Позивач не надав жодного доказу про укладення кредитного договору та надання кредитних коштів. Розрахунок заборгованості не є підтвердженням того що йому надавались і саме він користувався кредитними коштами. Заявив клопотання про витребування у позивача кредитного договору від 11.11.2010 року, який було укладено між сторонами, оригінал первинного бухгалтерського документу, який би підтверджував обставину видачи кредиту, тому що відсутність доказу на підтвердження коштів ставить під сумнів укладення договору відповідно до ст.1046 ЦК України.

На заперечення відповідача позивачем було надані пояснення згідно яких позивач не погодився з запереченнями та пояснив, що відповідач відповідно до анкети заяви пройшов ідентифікацію у ПриватБанку та приєднався до Умов та правил банківських послуг, Тарифів банку, які разом складають кредитний договір .Відповідач отримав кредитні кошти та використовував їх на свій розсуд згідно з виписками операцій про зняття коштів, які були йому зараховані на платіжну картку. За умовами договору користування карткою можливо лише у разі введення ПІН-коду який відповідно до умов договору відомий лише клієнту. Із виписки вбачається,що ним знімались кошти з кредитної картки та частково виконувались на начальному етапі свої зобовязання за договором.

На пояснення позивача відповідач подав до суду заяву , в якій зазначив, що його фотографували з карткою при оформленні депозиту, а не кредитного договору, в розрахунку заборгованості зазначено, що гроші з- карткового рахунку знімались в м. Маріуполі та з нею поповнялись декілька мобільних телефонів. Він має вади слуху і тому не має і не може користуватись мобільним телефоном. Навіть в заяві на депозит зазначено не мобільний а стаціонарний телефон. Місто Маріуполь знаходиться від його домівки майже в 60 км і він з дружино туди в силу свого віку не їздять.

Ознайомившись з позицією сторін , дослідивши наявні в справі докази окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Володіючи правом порушувати цивільний процес, заінтересовані особи наділені можливістю визначати межі судового захисту, оскільки ч.1 ст. 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних (юридичних) осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зазначена стаття надає право особі, яка бере участь в справі, розпоряджатись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таким чином встановлюючи матеріальні та процесуальні межі судового розгляду, визначати обсяг доказів, якими доводить обставини на які посилається.

Згідно цієї статті суд лише сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, розяснюючи особам, які беруть участь у справі їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках встановлених ЦПК України.

Згідно положень ст.81 ЦПК України обовязок доказування покладається на сторони, крім випадків передбаченим цим Кодексом . Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд ухвалюючи судове рішення, зобовязаний встановити чи мали місце обставини (факти) якими обґрунтовувались вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин , та інше.

Згідно положень ст.ст.77-80 ЦПК України суд, оцінюючи докази виходить із принципів належності,допустимості,достовірності та достатності доказів. З цих підстав належні докази повинні містити інформацію щодо предмету доказування, на їх підставі суд повинен бути в змозі встановити дійсні обставини справи, та у своїй сукупності повинні бути достатніми для висновку суду про наявність або відсутність обставин, які входять до предмету доказування. При цьому ч.2 ст.78 ЦПК встановлює, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підтвердження позовних вимог до позовної заяви в якості доказів позивачем надано анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк в якій зазначено, що ОСОБА_1 , згідно якої ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє імя сберкнижку ( депозит).( а.с.7)

Відповідач ОСОБА_1 ,не погоджуючись з позовними вимогами, та оспорюючи факт укладення кредитного договору, заявив клопотання про витребування у позивача оригіналу та копій укладеного кредитного договору від 11.11.2010 року, оригінал первинного бухгалтерського документу, який би підтверджував обставину видачи кредиту, яке було судом задоволено .

На виконання ухвали суду позивачем знову на підтвердження укладення кредитного договору надана копія анкети -заяви ОСОБА_1 про його бажання оформити на своє імя ощадкнижку (депозит), а також фото відповідача з продуктом Банку пластиковою карткою та виписку про операції по зняттю коштів з кредитної картки( а.с. 75-77)

Також на підтвердження позовних вимог позивачем надано як докази копії розрахунку заборгованості за кредитним договором, умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, копія паспорту відповідача, документи що підтверджують статус позивача як юридичної особи з банківською ліцензією від 05.10.2011 року № 22, фото відповідача з пластиковою карткою, виписку по рахунку за період з 01.01.1999 по 03.01.2018 року (а.с.6-38,75-83) виписка по рахунку з описанням транзакцій (а.с.87-95), довідка про зміну умов кредитування (а.с108)

Відповідно до положень ст.1054, 1055 ЦК України кредитний договір укладається між банком або іншою фінансовою установою, яка бере на себе обовязок надати кошти позичальнику у розмірі та на умовах , встановлених договором , та позичальником , який бере на себе обовязок повернути кредит та сплатити проценти. Зазначений договір укладається обовязково в письмовій формі, при недодержанні письмової форми договір вважається нікчемним.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, який повинен бути укладений з додержанням обовязкової письмової форми. Надана копія анкети заяви, на яку посилається позивач (а.с.6-7 та 75-76) підтверджують лише факт укладення між сторонами депозитного договору.

Згідно з положеннями ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання його недійсним судом не вимагається.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків , крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відсутність письмового доказу на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору , при тому що ця обставина не може бути доведена іншими доказами, а також посилання закону на нікчемність кредитного договору, укладеного без додержання письмової форми, унеможливлює визнання судом обставин на які посилається позивач про укладення з ОСОБА_1 кредитного договору.

Відсутність доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору свідчить про його нікчемність та не породжує для відповідача обовязків по відшкодуванню кредитної заборгованості.

Надані позивачем решта доказів є похідними від письмового доказу про оформлення кредитного договору і не можуть у відсутність кредитного договору прийматись судом до уваги як належні, допустимі, достовірні та достатні докази виникнення у відповідача зобовязань перед позивачем по відшкодуванню кредитної заборгованості .

Таким чином в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Судові витрати становлять 1600 грн. які сплачені позивачем при зверненні до суду. Згідно ст.141 ЦПК їх слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 76-80, 141, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( далі ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 11.11.2010 року в сумі 37657 (тридцять сім тисяч шістсот пятдесят сім) гривень 51 копійки.

Повний текст рішення виготовлений 19 лютого 2018 року.

На рішення може бути подана апеляція протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення через Володарський районний суд Донецької області до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі, а для осіб, які не були присутні при його проголошенні в той же строк, з дня отримання його копії.

Суддя С.І. Доценко