Провадження № 22-ц/4812/95/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Миколаїв

Справа № 487/5400/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем - Лептугою С.С.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене під головуванням судді Карташевої Т.А. 14 лютого 2017 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» (далі - ПАТ «ФІДОБАНК) звернулось з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначало, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_2, укладено кредитний договір №014/2292/3/08428, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надано кредит у сумі 30 000 доларів США строком до 24 грудня 2017 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13,5% річних.

25 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між позивачем та ОСОБА_2, між банком та відповідачем укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

3 липня 2015 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №9 до кредитного договору, яка передбачала конвертацію наявної валютної кредитної заборгованості у національну валюту - гривню та банк встановив позичальнику не поновлювальну кредитну лінію та видав новий транш кредиту у сумі 598 315 грн. 13 коп. строком до 24 грудня 2022 року. Цільовим призначенням нового траншу кредиту було погашення валютної кредитної заборгованості позичальника перед банком.

У зв'язку зі зміною умов кредитного договору між сторонами 3 липня 2015 року укладено договір про внесення змін №3 до договору іпотеки, який посвідчено нотаріально.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього станом на 27 квітня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 518 834 грн. 06 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ «ФІДОБАНК» просило звернути стягнення на предмет іпотеки за рахунок чого погасити заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «ФІДОБАНК» по зазначеному кредитному договору у загальній сумі 518 834 грн. 06 коп, з якої: 17 872 грн. 75 коп.- прострочена заборгованість за тілом кредиту, 475 224 грн. 30 коп. - строкова заборгованість за тілом кредиту, 16 080 грн. 32 коп. - прострочена заборгованість по сплаті відсотків, 3 382 грн. 80 коп. - строкова заборгованість по сплаті відсотків, 6 273 грн. 89 коп. - загальна заборгованість за штрафними санкціями.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2017 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу на прилюдних торгах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид нерухомості, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення виконавчих дій, за рахунок чого погасити заборгованість перед ПАТ «ФІДОБАНК» по кредитному договору №014/2292/3/08428 від 25 грудня 2007 року, укладеного із ОСОБА_2 у загальній сумі 518 834 грн. 06 коп. Розподілено судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 серпня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на відсутність у ВАТ «Ерсте Банк» на момент укладення договору кредиту банківської ліцензії на здійснення валютних операцій або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями; відсутність доказів фактичного отримання відповідачем кредитних коштів та відповідно наявності заборгованості за кредитним договором; відсутність обгрунтування неналежного виконання договору відповідачем; невідповідність розрахунку заборгованості наданого банком; застосування банком подвійної відповідальності при обрахуванні штрафних санкцій та недотримання вимог Закону України «Про захист прав споживача» щодо надання детального розпису сукупної вартості кредиту, просив змінити заочне рішення. Звернути стягнення на предмет іпотеки, за рахунок чого погасити заборгованість перед ПАТ «ФІДОБАНК» у загальній сумі 475 224 грн. 30 коп. (строкова заборгованість за тілом кредиту).

Ухвалою судді Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року № 297/2018 «Про переведення суддів», Апеляційний суд Миколаївської області ліквідовано та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Справи, що перебували у його провадженні, передані до новоутвореного Миколаївського апеляційного суду (частина 5 статті 31 ЦПК України), який розпочав роботу 3 жовтня 2018 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року у складі, визначеному при автоматизованому розподілі, цивільну справу прийнято до провадження цього суду.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року за клопотанням ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_1 до участі у справі в якості позивача залучено правонаступника ПАТ «ФІДОБАНК» - ОСОБА_1

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

У судове засідання відповідач та його представник не з'явилися, про день та час судового розгляду належним чином був повідомлений представник відповідача, що відповідно до ч.5 ст. 130 ЦПК України є належним повідомленням, а тому суд розглядав справу у відсутність відповідача та його представника відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», укладено кредитний договір № 014/2292/3/08428, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надано кредит у сумі 30 000 доларів США строком до 24 грудня 2017 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13,5% річних.

25 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та відповідачем було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка є власністю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого 7 серпня 1996 року відділом приватизації Херсонського відділення Одеської залізниці, зареєстрованого Миколаївським МБТІ 4 листопада 1996 року за №19554 в книзі 116, реєстраційний №21109928.

3 липня 2015 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №9 до кредитного договору, яка передбачала конвертацію наявної валютної кредитної заборгованості у національну валюту - гривню та банк встановив позичальнику не поновлювальну кредитну лінію та видав новий транш кредиту у сумі 598 315 грн. 13 коп. строком до 24 грудня 2022 року, який був зарахований на поточний рахунок позичальника двома окремими траншами, а саме: сума нового траншу в розмірі 271 447 грн. 32 коп. зі сплатою 13,5 % річних до 31 грудня 2015 року, а з 1 січня 2016 року - 20% річних; сума нового траншу в розмірі 326 867 грн. 81 коп., зі сплатою 0,000001 % річних. Цільовим призначенням нового траншу кредиту було погашення валютної кредитної заборгованості позичальника перед банком.

Відповідно до п. 4.2 додатку №1 до додаткової угоди №9 до кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати повернення кредиту (основної позичкової заборгованості) відповідно до графіку погашення, укладеним до кредитного договору, за кожним траншем відповідно.

Згідно з п. 4.3.3 додатку №1 до додаткової угоди №9 до кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати сплату процентів за користування кредитом у визначеному кредитним договором дату чергового платежу і на дату остаточного повернення кредиту.

3 липня 2015 року укладено договір про внесення змін №3 до договору іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив умови кредитного договору та не здійснював обов'язкових платежів за умовами договору. Так, останнє погашення за кредитом відповідач здійснював 3 вересня 2015 року, а сплату процентів за користування кредитними коштами - 29 березня 2016 року. У зв'язку з цим, станом на 27 квітня 2016 року утворилось 518 834 грн. 06 коп. заборгованості, з яких: 17 872 грн. 75 коп.- прострочена заборгованість за тілом кредиту, 475 224 грн. 30 коп. - строкова заборгованість за тілом кредиту, 16 080 грн. 32 коп. - прострочена заборгованість по сплаті відсотків, 3 382 грн. 80 коп. - строкова заборгованість по сплаті відсотків, 6 273 грн. 89 коп. - загальна заборгованість за штрафними санкціями.

За правилами, передбаченими ст.ст.509,525,526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст.ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог, передбачених ст. ст.546,572,575,585,589 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконана боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання

одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено способи звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання).

Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» містить вимоги щодо рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, у рішенні має бути вказаний спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Відповідно до процедури продажу, визначеної ст. 38 цього Закону, дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

За положеннями статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до п. 5.1 договору іпотеки у разі порушення основного зобов'язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором вони не були виконані, а саме: при повному або частковому неповрненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди. сум неустойки (пені,

штрафних санкцій). Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет іпотеки (п.п. 5.2, 5.3 іпотечного договору).

Пунктом 5.4 іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, за рішенням суду.

Згідно з п. 5.5.3 іпотечного договору реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Організація продажу предмета іпотеки покладається на спеціалізовані організації, які залучаються на конкурсній основі органами державної виконавчої служби. Право вибору спеціалізованої організації належить іпотекодержателю. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах встановлюється за рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо така згода не досягнута - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90% його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що права позивача щодо повернення кредиту є порушеними, а тому в рахунок погашення кредитної заборгованості слід звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних (публічних) торгів за початковою ціною встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Посилання відповідача на відсутність у ВАТ «Ерсте Банк» банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час укладення кредитного договору ВАТ «Ерсте Банк» мав банківську ліцензію № 224 від 29 травня 2007 року та дозвіл № 224-2 від 18 вересня 2007 року на здійснення операцій з валютними цінностями ( а.с. 185-187 т. 2).

Доводи відповідача про відсутність доказів фактичного отримання ним кредитних коштів, наявності заборгованості за кредитним договором, невідповідність розрахунку заборгованості наданого Банком є безпідставними.

Так на підтвердження наявної заборгованості позивачем надано суду Додаткову угода № 9 від 3 липня 2015 року, до кредитного Договору № 014/2292/3/08428 від 25 грудня 2007 року якою відповідачем фактично підтверджено та жодним чином не заперечувалась наявність заборгованості за кредитним договором.

Так, у п. 1 Додаткової угоди № 9 від 3 липня 2015 року до кредитного Договору № 014/2292/3/08428 від 25 грудня 2007 року сторони взаємно підтверджують, що на день укладення цієї Додаткової угоди Клієнт має перед Банком заборгованість за договором (фактична заборгованість за кредитним

договором) в розмірі 22 620 (двадцять дві тисячі шістсот двадцять) доларів США, 61 цент, яка включає в себе суму залишку строкової заборгованості за

кредитом, яка становить 19 980 доларів США 44 центи, суму простроченої до повернення за кредитом (основної заборгованості), яка становить 1453 долари 40 центів; суму нарахованих, але не сплачених на дату укладення цієї Додаткової угоди процентів, яка становить 142 долари США 65 центів та суму нарахованих і прострочених до сплати на дати укладення Додаткової угоди процентів, яка становить 1044 долари США 12 центів.

Вказана Додаткова угода, за своєю суттю передбачала конвертацію наявної заборгованості у національну валюту - гривню та виклала умови кредитного договору у новій редакції. Внаслідок конвертації, на умовах кредитного договору з урахуванням вказаної додаткової угоди відповідачу було надано новий транш у сумі 598 315 грн. 13 коп., строком до 24 грудня 2022 року, який був зарахований на поточний рахунок позичальника.

Відповідач погодився з такими умовами, підписавши додаткову угоду , що не спростовано останнім.

Також в матеріалах справи міститься детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором, який жодним чином не спростовано відповідачем.

Наявна в матеріалах справи і вимога - претензія Банку від 21 березня 2016 року відповідно до якої ОСОБА_2, станом на 21 березня 2016 року мав загальну заборгованість за кредитним договором № 014/2292/3/08428 від 25 грудня 2007 року в сумі 519741,06 гривень, в т.ч.:

476482,33 грн - поточна заборгованість за тілом кредиту;

16614,72 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту;

2206,17 грн. - строкова заборгованість за відсотками;

2647,41 грн. - прострочена заборгованість по сплаті відсотків;

4822,78 грн. - загальна сума пені за недотримання умов кредитного договору.

Вказану вимогу отримано відповідачем особисто 21 березня 2016 року. Жодних зауважень щодо сум заборгованості за тілом кредиту та нарахування відсотків та штрафних санкцій від Позивача не надходило ( а.с. 44 т.1).

Безпідставними є твердження відповідача щодо застосування банком подвійної відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до відомостей, що містяться в розрахунку заборгованості до складу загальної заборгованості за кредитним договором включено заборгованість за штрафними санкціями в сумі 6 274 грн. 28 коп, що складається з:

-3 271 грн. 26 коп. - пені за несвоєчасне погашення кредиту (основним

боргом);

- 3 002 грн. 63 коп. - пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Отже, позивачем застосовано нарахування пені за порушення різних обов'язків передбачених умовами кредитного договору, а саме зобов'язання позичальника щодо повернення кредитних коштів та зобов'язання зі сплати процентів з користування кредитними коштами.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення й твердження відповідача щодо недотримання банком вимог Закону України

«Про захист прав споживачів» щодо письмового повідомлення відповідача про основні умови кредиту, детального розпису загальної вартості кредиту.

Так, відповідно до 11.6 Додатку 1 до вказаної вище Додаткової угоди, відповідач підтвердив, що він у письмовій формі та у повному обсязі отримав від Банку інформацію, визначену ст. 11 Зі «Про захист прав споживачів», а банк перед укладенням цього Договору на виконання вимог Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умові кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту» надав Клієнту інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту.

Окрім цього, банк в Додатку № 2 до цього Договору, який є невід'ємною частиною Договору, надав Детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань Клієнта, зазначивши повну інформацію, надання якої вимагається законодавством України».

Отже, при укладенні кредитного договору та додаткової угоди щодо зміни умов кредитування відповідачем в повному обсязі отримано інформацію передбачену ЗУ «Про захист прав споживачів» та отримано детальний розпис загальної вартості кредиту, про що свідчить власноручний підпис відповідача на кредитному договорі та інших документах.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норма матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду Миколаївської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року