Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді - Бедьо В.І.,

за участі секретаря - Пазяк С.М.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача -ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом, в якому ставить вимогу щодо стягнення на її користь з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 солідарно 788 686, 06 гривень.

Поданий позов обґрунтовує тим, що у відповідності до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 серпня 2004 року позивач разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності на житловий будинок разом із надвірними спорудами та огорожею площею 248 м. кв. в АДРЕСА_1.

Придбання нерухомого майна вчинено позивачем одноосібно в сумі 318 000 гривен, що становило на день укладення правочину купівлі-продажу 60 000 доларів США.

З метою використання будівлі для розміщення навчального центру «ЛІК» за домовленістю сторін позивач винила всі необхідні дії по організації та переведенню житлової будівлі у нежитлову та її реконструкцію з добудовою третього поверху. Витрати на реконструкцію та добудову склали 1 169 241 гривню, що на момент завершення робіт складало суму в еквіваленті 146 155 доларів США .

У відповідності до доручень - довіреності ОСОБА_5 від 29.02.2008 року та довіреності ОСОБА_2 від 21.04.2008 року позивач була уповноважена діяти для введення нерухомого майна в експлуатацію та понесла у зв'язку з цим витрати на загальну суму 13 788, 08 гривень

В результаті погоджених дій 27.02.2009 року на імя співвласників було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - навчальний центр після реконструкції з надбудовою загальною площею 341 кв. м., згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської Ради № 24 від 28.01.2009 року.

Ужгородським міськрайонним судом розглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_5, до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про виділення зі спільної власності на нерухоме майно частки в натурі та вирішено виділити в натурі спільно ОСОБА_5 та ОСОБА_2 частину нерухомого майна, що становила 2/3 частини цілої будівлі Навчального центру «ЛІК».

Позивач вказує на те, що у відповідності до вимог ст. 360 ЦК України кожен співвласник повинен нести витрати відповідно до часток, якими володіє, однак такі витрати співвласниками понесені не були.

Відтак, ОСОБА_4 вказує на те, що таким чином вона отримала право на зворотну вимогу щодо погашення частини заборгованості, що відповідала частці співвласників у справі спільної часткової власності на нерухоме майно, солідарно на загальну суму 788 686, 06 гривень.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у змісті позовної заяви.

Представника відповідача -ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, хоч належним чином повідомлялася про дату та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомила.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення з таких суми грошових коштів у розмірі 788 686, 06 гривень.

Підставою звернення до суду за захистом своїх порушених прав позивач вказує те, що нею разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 придбано нерухоме майно: житловий будинок разом із надвірними спорудами та огорожею площею 248 м. кв. в АДРЕСА_1 та з метою використання будівлі для розміщення навчального центру «ЛІК» за домовленістю сторін здійснено всі необхідні дії по організації та переведенню житлової будівлі у нежитлову та її реконструкцію з добудовою третього поверху, однак всі витрати при цьому було здійснено одноособово ОСОБА_6

З огляду на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.02.2014 року вказане нерухоме майно було виділено в натурі кожному із співвласників по 1/3 порівну, ОСОБА_4 просить стягнути з відповідачів суму грошових коштів у розмірі 788 686, 06 гривень, які вона одноосібно витратила на придбання та реконструкцію зазначеного нерухомого майна.

У відповідності до доданого до матеріалів справи Договору купівлі-продажу від 13.08.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2454, посвідченого приватним нотаріусом Єгер Н.Д., ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ( Продавці) з однієї сторони ОСОБА_4, ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (покупці) з другої сторони уклали договір, згідно якого покупці прийняли у власність кожна по 1/3 частині належний продавцям на праві власності житловий будинок разом із надвірними спорудами та огорожею площею 248 м. кв. в АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 300 кв. м. ( а.с . 3).

Згідно п. 4 вказаного договору продаж будинку вчинено за суму 318 000 грн., яку ОСОБА_4, ОСОБА_10 та ОСОБА_2 зобов'язалися сплатити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до 20.09.2004 року. Право власності у покупців на житловий будинок, який продається, виникає після повного та остаточного розрахунку за цим договором. Факт проведення розрахунку повинен підтверджуватись нотаріально засвідченою заявою продавців.

ОСОБА_4 стверджує, що саме нею одноособово здійснено оплату за вказане вище домоволодіння, що підтверджує доданими до матеріалів справи розписками, (а. с. 34- 36) які датовані 07.08.2004 роком, 17.08.2004 роком, 13.08.2004 роком, 17.08.2014 роком, 25.09.2004 роком, які підписані ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Представник відповідача заперечив вказану обставину та вказує на те, що оплата за житловий будинок була проведена ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 спільно, посилаючись на нотаріально завірену заяву від 02.03.2005 року.

Вивчивши зміст вказаної стороною відповідача заяви, судом встановлено, що 13.08.2004 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. посвідчено заяву проте, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повністю отримали від ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 всю суму грошей, належну їм по договору купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, посвідченого 13.08.2004 року приватним нотаріусом Єгер Н.Д. за р. № 2454.

Положеннями ч. 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до вимог ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, а саме: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна відповідно до положень статей 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 Цивільного кодексу України.

Так, вже попередньо зазначалось судом, що договором купівлі-продажу від 13.08.2004 року сторонами обумовлено, що факт проведення розрахунку повинен підтверджуватись нотаріально засвідченою заявою продавців.

З огляду на вказані норми закону, а також з врахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд керуючись положеннями ст. 89 ЦПК України приходить до переконання, що твердження ОСОБА_4 щодо її одноосібної оплати за вказаний вище житловий будинок не підтверджене жодним належним доказом, оскільки надані нею розписки, які не є нотаріально завіреними, не відповідають вимогам закону, суперечать вимогам попередньо укладеного сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна .

Натомість заява від 13.08.2004 року, посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д., підтверджує той факт, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 спільно придбавали житловий будинок.

У відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.02.2009 року, виданого Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності є власниками об'єкта - навчального центру після реконструкції з надбудовою власної будівлі за адресою: АДРЕСА_1 по 1/3 відповідно.

Позивач вказує також на те, що також одноособово нею понесено витрати на отримання дозвільної документації, розроблення проекту, реконструкцію та добудову третього поверху за період з 2005 року до 2009 року, тому нею подано документацію на підтвердження понесених нею витрат, які відповідно ОСОБА_4, просить сятгнути з відповідачів.

Разом з тим представника відповідача заявила в судовому засіданні про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Розрізняють загальну та спеціальну позовну давність:

Загальна позовна давність у відповідності до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом ( ст. 261 ЦК України) перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.02.2014 року виділено в натурі ОСОБА_4 1/3 частину нерухомого майна: житлового будинку разом із надвірними спорудами та огорожею площею 248 м. кв. в АДРЕСА_1, а відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_2, відповідно виділено 2/3 зазначеного нерухомого майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 14.05.2014 року зазначене рішення першої інстанції було залишено в силі.

Фактично з вказаного періоду ОСОБА_4 дізналася про порушення свого права, адже при винесенні рішення всупереч її пояснень про понесення нею додаткових витрат на придбання та реконструкцію житлового будинку, в задоволенні її вимоги щодо визнання права власності на 339/341 частини у спільній частковій власності було відмовлено та здійснено поділ нерухомого майна в рівних частинах.

Відтак, з огляду на те, що з даним позовом вона звернулась 17.12.2014 року, суд вважає, що ОСОБА_4 не пропустила передбачений законодавцем трирічний строк позовної давності.

Разом з тим судом встановлено, що при винесенні Ужгородським міськрайонним судом рішення від 24.02.2014 року досліджувались наведені ОСОБА_4 докази щодо здійснення нею одноосібно витрат на придбання та реконструкцію житлового будинку, у зв'язку з чим вона відповідно просила визнати за нею більше частку, аніж ОСОБА_2 та ОСОБА_5, разом з тим суд виділив сторонам в натурі рівні частки у спірному будинку.

Позивач вказує на те, що у відповідності до вимог ст. 360 ЦК України кожен співвласник повинен нести витрати відповідно до часток, якими володіє, однак такі витрати співвласниками понесені не були.

Положеннями ст. 360 ЦК України регламентовано, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Разом з тим ст. 361 ЦК України унормовано, що співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Сторона відповідача вказує на те, що ОСОБА_4 самовільно без згоди співвласників здійснювала різні будівельні роботи.

Вказане твердження підтверджується зокрема ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 14.05.2014 року, в якій зазначено « В матеріалах справи наявні заява ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до прокуратури м. Ужгороді від 26.04.2012 року а також відповідь з Управління архітектури та містобудування Ужгородської міської ради і Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Закарпатській області, які підтверджують, що громадянка ОСОБА_4, самовільно, без згоди співвласників проводила різного роду ремонтні роботи, чим створювала перешкоди у користуванні майном інших співвласників».

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач також вказує на, що увідповідності до доручень - довіреності ОСОБА_5 від 29.02.2008 року та довіреності ОСОБА_2 від 21.04.2008 року позивач була уповноважена діяти для введення нерухомого майна в експлуатацію та понесла у зв'язку з цим витрати на загальну суму 13 788, 08 гривень

Так, до матеріалів справи додані вказані позивачем доручення, якими ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уповноважують ОСОБА_11 представляти їх майнові інтереси з питань перебудови, державної реєстрації та введення в експлуатацію об'єкту нерухомого майна, однак в матеріалах справи відсутній будь-який договір тощо, яким сторони погодили відшкодування витрат у зв'язку із здійсненням ОСОБА_12 певних додаткових витрат.

З наданих позивачем письмових доказів неможливо достеменно встановити, що ОСОБА_11 для введення нерухомого майна в експлуатацію було понесено витрати на загальну суму 13 788, 08 гривень.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положеньст.22 ЦК Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відтак, підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що позивачем ОСОБА_4 не було доведено належними та допустимими доказами спричинення їй матеріальних збитків у розмірі 788 686, 06 грн. з боку ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що є підставою для відмови в задоволенні даного позову.

Керуючись, cт. ст. ч. 3 ст. 77, 78, 79, 229,259, 264, 265,268. 273 ЦПК України, ст. ст. 16, 22, 257, 261, ч. 4 267, 360, 362 ЦК, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І.Бедьо