Справа № 589/1302/17
Провадження № 2/589/95/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2018 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Курбанової А.Р.

з участю секретаря судового засідання Нагорної Н.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: органу опіки та піклування Шосткинської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів з квартири, вказуючи, що 18.01.2017р. вона отримала у спадщину квартиру АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_5. У вказаній квартирі проживає та зареєстрований брат позивача ОСОБА_3 та його малолітній син ОСОБА_4. Питання проживання в цьому будинку відповідач ОСОБА_3 з позивачем не погоджував. Позивач змушена не проживати у належній їй квартирі, оскільки їх спільне проживання неможливе, крім того, позивач позбавлена можливості розпоряджатись своїм майном, шляхом укладення будь-яких не заборонених законом угод. Оскільки проживання та реєстрація в спірній квартирі відповідачів перешкоджає позивачеві у здійсненні її права власності та врегулювати даний спір в досудовому порядку не надалось можливим, позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні належного їй права власності та виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1.

В свою чергу, 19.07.2017р. відповідач ОСОБА_3 надав до суду заперечення проти позову, в яких вказав, що він та його син не можуть бути виселені зі спірної квартири, оскільки він заселився в дану квартиру за згоди власника своєї матері ОСОБА_5, проживає в ній разом із сімєю та іншого житла вони не мають, самостійно зробив у квартирі ремонт та підтримує її в належному стані, сплачує комунальні послуги. Також ОСОБА_3 зазначає, що його син також на законних підставах зареєстрований у спірній квартирі, оскільки згода власника квартири і всіх членів сімї не потрібна при вселенні до батьків неповнолітніх дітей. Крім того, відповідач акцентує увагу суду на тому, що право члена сімї власника є сервітутним та у даному випадку підстави для його припинення відсутні.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, посилаючись на підстави, зазначені у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Посилаючись на те, що відповідач та його малолітній син зареєстровані та проживають у спірній квартирі на законних підставах, іншого житла вони не мають. ОСОБА_3 самостійно на власні кошти робив ремонт у квартирі та на даний час повністю несе витрати по її утриманню, в тому числі й щодо сплати комунальних послуг. Також зазначає, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним, при цьому підстави для його припинення, на думку сторони відповідача, відсутні.

Представник третьої особи в судовому засіданні 25.01.2018р., підтримавши позицію представника відповідача, проти задоволення позову заперечувала, вказуючи, що задоволення позову погіршить становище дитини. В наступні судові засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, також в своїй заяві зазначила, що проти позову заперечує в повному обсязі.

Суд, заслухавши сторін, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, дійшов до наступного.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності позивач набула в порядку спадкування за заповітом після смерті матері сторін - ОСОБА_5, померлої 06.07.2016р., що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.01.2017р., зареєстрованим в реєстрі за №42 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень /а.с. 5, 6/.

Згідно з довідками, виданими 10.04.2017р. ТОВ «Шосткажитлосервіс» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: син померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 15.07.2015р.) та малолітня дитина останнього - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації 18.11.2016р.) /а.с. 9, 10/. При цьому, ОСОБА_3 був зареєстрований за життя спадкодавця та з її згоди, що позивачем не спростовувалося. В свою чергу, дитина відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, був зареєстрований вже після переходу права власності до позивача, але без її згоди, за місцем реєстрації батька.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду повідомили, що дійсно у спірній квартирі на даний час проживає ОСОБА_3 разом з сином та дружиною, та за життя попередньої власниці квартири (матері ОСОБА_5Ф.) він робив там ремонт. При цьому свідки зазначали, що ОСОБА_1 за життя матері в спірній квартирі не проживала.

Також наявною у матеріалах справи відповіддю Шосткинського ВП ГУ НП в Сумській області /а.с. 11-13/ на звернення позивача щодо виселення відповідача, а також власними поясненнями відповідача і його представника в судовому засіданні підтверджується, що позивач не може користуватися належним їй житлом, оскільки там проживає родина відповідача.

Хоча ОСОБА_3 є рідним братом позивача, а ОСОБА_4 - племінником, проте відповідачі не є членами її сімї, вони не мають спільного бюджету, не ведуть спільне господарство, та кожна сторона має власну сімю. Вказане під час розгляду справи визнано обома сторонам та підтверджується наведеними вище показами свідків.

Згідно зі ст. 150 ЖК України, ст. 319 ЦК України, громадяни, що мають у приватній власності квартиру або її частину, користуються нею для особистого проживання і проживання членів сімї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, користуватися і володіти нею.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України.

Посилаючись на те, що відповідачі, зберігаючи реєстрацію в спірному будинку та проживаючи у ньому без згоди та проти волі власника ОСОБА_1, порушують її право власності, передбачене ст.ст. 319, 321 ЦК України, позивач просить усунути це порушення шляхом їх виселення.

Вирішуючи позовні вимоги, з огляду на сутність установлених правовідносин, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14 і застосовано у постанові Верховного Суду від 20.06.2018р. у справі № 645/8985/15-ц.

Наведене дозволяє суду дійти висновку, що право відповідачів на користування спірним житловим приміщенням є похідним від права власності колишнього власника цього приміщення, яка надавала свою згоду на проживання ОСОБА_3, і це право користування було втрачене відповідачами, у звязку зі смертю матері відповідача і переходом права власності до нового власника - позивача ОСОБА_1

У цьому контексті слід зазначити, що суд критично оцінює доводи відповідача, його представника та представника третьої особи про законність користування спірним житлом на засадах сервітутного права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім'ї.

Із змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім'ї власника.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Проте, як було встановлено вище, відповідно до статей 64, 157 ЖК Української РСР відповідач та його дитина не є членами сім'ї позивача, а тому відповідні обмежувальні норми ст. 157 ЦК України на дані правовідносини не розповсюджуються.

Згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

В силу цих законодавчих приписів, після смерті спадкодавця ОСОБА_5 (попереднього власника житла) - матері відповідача ОСОБА_3 припинилося і сервітутне право останнього, як члена сім'ї власника житла, на користування ним, оскільки саме належність до сімї власника житла і була підставою цього сервітутного права.

З огляду на це, безпідставними є доводи відповідача про те, що він і його дитина мають право користуватися майном ОСОБА_1 на підставі сервітуту, оскільки право члена сім'ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім'ї якої вона є. Позивач та відповідачі не є членами однієї сім'ї.

Доводи ОСОБА_3 про те, що саме він робив ремонт у спірному житлі (встановив двері, вирівняв, пофарбував стелі, поклеїв шпалери, змінив підлогу, тощо), встановив лічильники, та сплачує комунальні послуги не мають правового значення при вирішенні даного спору з огляду на вище приведені висновки суду.

Таким чином, враховуючи, що проживання відповідачів у спірній квартирі чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, спільне проживання сторін у квартирі є неможливим, оскільки відповідачі не є членами сімї позивача (власника), суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 76-83, 141, 223, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) з квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстрованої та проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області шляхом подання апеляційної скарги через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 19.11.2018 р.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_11