Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 289/26/16-ц

провадження № 61-17851св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Лутівська сільська рада Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_3,

третя особа - приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу МельниченкоНаталія Михайлівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року у складі судді: Невмержицького І. М., додаткове рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року у складі судді: Невмержицького І. М. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Косигіної Л. М., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Лутівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Мельниченко Н. М., про усунення від права на спадкування, визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 жовтня 2012 року його та відповідача ОСОБА_3 мати - ОСОБА_5 вчинила заповіт, яким все належне їй на праві власності майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося та все те, що буде належати їй на час смерті, а також належні майнові права та обов'язки заповіла своєму сину - ОСОБА_3, тобто відповідачу.

ОСОБА_5, мати сторін у справі, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 72 років за місцем свого постійного проживання в АДРЕСА_1. ОСОБА_6, батько сторін у справі, помер значно раніше своєї дружини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 66 років за місцем свого постійного проживання в АДРЕСА_1.

Позивач вказував, що підставою його звернення в суд з позовом став на його думку незаконний та несправедливий розподіл спадкового майна як після смерті батька (ОСОБА_6.) у 2003 році, так і після смерті матері (ОСОБА_3.) у 2015 році.

Позивач зазначав, що хоча він і не проживав постійно з батьком як на момент смерті так і протягом визначеного законом строку на прийняття спадщини, однак незважаючи на те, що він фактично прийняв спадщину після смерті батька шляхом організації похорон та поминальних обідів, державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька були видані тільки дружині померлого (ОСОБА_3.) та його брату (відповідачу) - ОСОБА_3 в розмірі по 1/2 ідеальних часток.

Після смерті ОСОБА_5 в 2015 році нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом були видані тільки його брату (відповідачу) - ОСОБА_3, а він взагалі залишився без частки спадкового майна.

При цьому як повідомив позивач, його брат (ОСОБА_3.) тривалий час постійно, орієнтовно з 2007 року проживає в м. Сургут (Російська Федерація), і з того часу приїздив в с. Лутівку Радомишльського району Житомирської області десь один раз на рік, при тому, що коли їх мати - ОСОБА_5 в силу тяжкої хвороби з 2012 року перестала сама себе обслуговувати. Брат (відповідач) свідомо усунувся від догляду за матір'ю, не приїздив, не доглядав її тільки зрідка надсилав грошові перекази, які потім були витрачені на ремонт будинку, в якому проживала мати і який він після її смерті успадкував.

Вказував, що позивач та його сім'я були вимушені доглядати за хворою матір'ю, обробляти земельну ділянку біля будинку, купувати матері продукти, прати білизну, без участі брата ОСОБА_3, за свої власні кошти організували похорон матері, проведення поминальних обідів.

Позивач просив:

- усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, на підставі частини п'ятої статті 1224 ЦК України;

- визнати за ним (позивачем) право власності на 2/3 частини житлового будинку, що знаходиться по вул. Велика Лутовецька в с. Лутівка Радомишльського району, після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Лутівської сільської ради, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування відмовлено за безпідставністю.

Рішення мотивоване недоведеністю позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не доказів навмисного ухилення ОСОБА_3 від надання спадкодавцеві допомоги. Обидва сини спадкодавця в міру своїх можливостей мали змогу, враховуючи матеріальний та сімейний стан, наявність на утриманні інших осіб, надавати спадкодавцю таку допомогу.

Додатковим рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до Лутівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на 2/3 ідеальних частини житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додаткове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 не набув правових підстав на спадкування будь-якої частини житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_2.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року та додаткове рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року залишені без змін.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_2 не звернувся до нотаріальної контори протягом 6 місяців з дня смерті батька із заявою про прийняття спадщини та не надав суду доказів на підтвердження того, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У зв'язку із цим суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6

Також апеляційний суд вказав на відсутність підстав для усунення ОСОБА_3 від спадкування після смерті матері ОСОБА_5, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення відповідачем умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечення підтримки та допомоги спадкодавцеві. Крім того правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується спадкоємців, які прийняли спадщину за законом, проте, ОСОБА_3 прийняв спадщину за заповітом.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року, додаткове рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 через похилий вік, тяжку хворобу і каліцтво була у безпорадному стані, тому потребувала сторонньої допомоги. ОСОБА_5 зверталася до ОСОБА_3 за отриманням належної допомоги, проте він не надавав їй допомоги, тим самим залишив матір у безпорадному стані. За ОСОБА_5 до самої смерті доглядав та надавав допомогу ОСОБА_2, який не був зазначений у заповіті.

Вважає, що суди неправильно застосували частину п'яту статті 1224 ЦК України. Вказує, що частина п'яту статті 1224 ЦК України стосується як спадкоємців за законом, так і спадкоємців за заповітом, оскільки згідно сімейного законодавства ОСОБА_3 як син спадкоємця, зобов'язаний був утримувати та надавати допомогу ОСОБА_5

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У липні 2017 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_8 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і залишити оскаржені рішення без змін.

Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки ОСОБА_3 доглядав за матір'ю та надавав їй допомогу, тому підстав для усунення його від спадкування не має. Вказує, що позивач не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_6 належав на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_3 в с. Лутівка Радомишльського району Житомирської області, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 про право особистої приватної власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, виданий на підставі рішення виконкому Лутівської сільської ради народних депутатів Радомишльського району Житомирської області № 91 від 12 грудня 1988 року.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер.

Згідно довідки виконкому Лутівської сільської ради народних депутатів Радомишльського району Житомирської області № 632 від 28 травня 2004 року ОСОБА_6 на день смерті був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_4. Разом з ним у будинку проживали: ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_9 (невістка), ОСОБА_10 (онук). Спадщину протягом шести місяців прийняли: ОСОБА_5 і ОСОБА_3, шляхом постійного проживання, проведення ремонту будинку, обробітку земельної ділянки.

Суди встановили, що згідно матеріалів спадкової справи 22 липня 2004 року ОСОБА_5 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. 22 липня 2004 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями на ім'я ОСОБА_5 і ОСОБА_3 в розмірі по ? частині кожному, а 01 листопада 2008 року і 04 вересня 2015 року на грошовий вклад по ? частині кожному.

20 жовтня 2012 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла все своє майно сину ОСОБА_3.

Суди встановили, що згідно медичної довідки ОСОБА_5 перебувала на диспансерному обліку, протягом 2014-2015 років три рази зверталася до лікаря. 27 липня 2014 року їй встановлено 1 групу інвалідності.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла.

26 серпня 2015 року ОСОБА_3 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері.

20 серпня 2015 року ОСОБА_2 також подав заяву про прийняття спадщини.

Суди встановили, що згідно довідки Лутівської сільської ради № 489 від 20 серпня 2015 року ОСОБА_5 на день смерті постійно проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_5. У будинку більше ніхто зареєстрований не був, зі спадкодавцем ніхто не проживав.

Тлумачення частин третьої, п'ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що спадкоємці, які вказані у цих нормах, можуть бути усунені від права на спадкування за законом, а не за заповітом.

Встановивши, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5 за заповітом, а не за законом, суди зробили обґрунтований висновок, що положення частин третьої, п'ятої статті 1224 ЦК України (на які посилається позивач як на підстави позову), не поширюється на відповідача. У зв'язку із цим висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5, на підставі частини п'ятої статті 1224 ЦК України, є правильним.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_6.) дозволяє зробити висновок, що для набуття права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що позивачем не доведено, що він вчиняв будь-які дії, які свідчать про прийняття ним спадщини, згідно статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_5), суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року, додаткове рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило