ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
справа № 192/214/18
провадження № 2/201/1254/2018
УХВАЛА

20 лютого 2018 року місто Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщев С.С., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до голови Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 про визнання незаконним видачу виконавчого листа №192/1857/15-ц, нанесення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до голови Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 про визнання незаконним видачу виконавчого листа №192/1857/15-ц, нанесення матеріальної та моральної шкоди та просить визнати рішення ОСОБА_2 про набрання рішення від 24.01.2017 у справі №192/1857/15-ц незаконним та стягнути з нього 500 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те що 14.12.2015 року Солонянський районний суд під головуванням ОСОБА_3 та секретаря Савчукової В.В. прийняв заочне рішення у справі №192/1857/15-ц за позовом кредитної спілки «Союз-Дніпро» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором. Про дане рішення Солонянського районного суду позивач дізнався тільки в листопаді 2017 року після того, як до нього надійшов лист Солонянського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області про відкриття виконавчого провадження та постанова про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу №192/1857/15-ц виданому 26.01.2017 року Солонянським районним судом «Про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь кредитної спілки «Союз-Дніпро» заборгованості в сумі 25943,49 грн. (сам виконавчий лист №192/1857/15-ц за підписом голови Солонянського районного суду ОСОБА_2 ні позивач ні його дружина ніколи не бачили). Після ознайомлення з документами виконавчої служби позивач звернувся до Солонянського районного суду для ознайомлення з матеріалами справи № 192/1857/15-ц та отриманням рішення суду. Після цього, 30.11.2017 року позивач звернувся до Солонянського районного суду з заявою про перегляд заочного рішення, однак йому було відмовлено в прийнятті заяви про перегляд заочного рішення суду. 23.01.2018 року позивач звернувся до голови Солонянського районного суду ОСОБА_2 зі зверненням про те, що він незаконно, в порушення ст.227 ЦПК України, всупереч рішенню судді Омелюх В.М, прийняв рішення про набрання законної сили рішення суду по справі №192/1857/15-ц. На це звернення позивач отримав відповідь, з якою він не згоден. Позивач вважає, що дії судді Стрельникова О.О, які він вважає незаконними, привели до видачі виконавчого листа №192/1857/15-ц, в результаті чого з нього та з його дружини за січень 2018 року утримано по 25% пенсії невідомо на чию користь, також 12.02.2018 року автомобіль позивача заарештували на Солонянському посту ДПС.

Дослідивши подану позовну заяву та додані до неї документи, суд виходить з наступного.

Конституцією України закріплено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (статті 55), а статтею 18 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII) визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (частина 1 статті 8 Закону №1402-VIII).

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право у порядку встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 ЦПК України, частиною 1 якої встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Водночас, відповідно до статей 126, 129 Конституції України законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.

Виконуючи функції, повязані із відправленням правосуддя, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам розяснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам розяснено, що у розумінні положень частини 1 статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини 1 статті 3, статті17, частини 3 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є субєктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у звязку з розглядом судових справ.

Зазначені розяснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

У звязку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій та судових рішень судді (суду), повязаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Також у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, що предявляються їм у звязку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійснені оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися, щонайбільше, поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Крім того, застосування положення частини 6 статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність суду, зокрема такі, що не повязані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті у разі їх незаконних дій або бездіяльності, і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Так, за правилами статті 41 Конвенції 1950 року, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Крім того, згідно частини 11 статті 49 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Тлумачення цієї норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України, № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 Цивільного кодексу України № 435-IV від 16 січня 2003 року (далі - ЦК України). Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

В даному випадку між позивачем та до головою Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2, якого позивач зазначив як відповідача, цивільні правовідносини не виникали, тому така справа не може бути підсудною суду загальної юрисдикції. Такий спір не повязаний із захистом прав, свобод чи інтересів у цивільно-правових відносинах, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій не може перевірятися в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позовна заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з наведеного, у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до голови Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 про визнання незаконним видачу виконавчого листа №192/1857/15-ц, нанесення матеріальної та моральної шкоди має бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ч.ч.3,4 ст.3, ч.1 ст.19, п.1 ч.1 ст.186, ст.ст.260, 261, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до голови Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 про визнання незаконним видачу виконавчого листа №192/1857/15-ц, нанесення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев