ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2017/18 Справа № 183/1460/17 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року
Україна
ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2017/18 Справа № 183/1460/17 Головуючий у 1 й інстанції Сорока О.В. Доповідач - Лаченкова О.В.

Категорія 53
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Лаченкової О.В.
суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1
на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИЛА:
В березні 2017 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та стягнення заробітної плати, в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату в розмірі 81 915,40грн., зобов`язати відповідача щомісячно нараховувати та виплачувати позивачу середньомісячну заробітну плату до закінчення дії контракту та стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та стягнення заробітної плати - задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 лютого 2016 року по 28 травня 2018 року у розмірі 141287, 17 грн. (сто сорок одна тисяча двісті вісімдесят сім грн. 17 коп.).
В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1600грн.
В апеляційній скарзі представник Військової частини НОМЕР_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування усіх фактичних обставин, просить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та стягнення заробітної плати.
Відзивів на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу №3 від 01 листопада 2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду медичного статистика медичної частини військової частини НОМЕР_1 .
Наказом № 39 від 24 лютого 2016 року командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу за п.3 ст.36 КЗпП України.
27 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та начальником 179 об`єднаного навчально-тренувального центру військ зв`язку Збройних сил України полковником ОСОБА_2 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (а.с. 6-7).
Постановою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 14 вересня 2016 року накладено штраф на Військову частину НОМЕР_1 за порушення трудового законодавства, а саме, що ОСОБА_1 було звільнено, в порушення вимог ч.3 ст. 119 КзПП України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 серпня 2016 року № 173 скасовано пункт наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24 лютого 2016 року №39 щодо звільнення з роботи працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , медичного статистика медичної частини, у зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КзпП України та викладено його в новій редакції, згідно якої працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , медичного статистика медичної частини, відповідно до пункту 119 КзпП України увільнено від виконання обов`язків за посадою зі збереженням місця роботи та посади з 24 лютого 2016 року у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом.
Статтею 36 КЗпП України передбачені підстави припинення трудового договору, зокрема у пункті 3 зазначено, що призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
За змістом статті 119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і Про альтернативну (невійськову) службу", Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами забезпечення.
Згідно з ч.ч.1,3 ст. 21 КзпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи або організації чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним органом і угодою сторін.
Частиною 6 ст. 2 Закону України про військовий обов`язок і військові службу визначені види військової служби: строкова військова служба,військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів,а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Рішення Ради Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону України «Про оборону України», наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборону України» від 5 березня 1998 року № 183/98-ВР вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборону України» вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
Відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період відповідно до цього ж Закону - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Перший Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України № 1126-VІІ від 17 березня 2014 року і з того часу в Україні діє особливий період, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося.
Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося з порушенням діючого законодавства, а тому з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 24 лютого 2016 року по 28 травня 2018 року в розмірі 141 287,17 грн.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що в період з 27 лютого 2016 року включно мобілізація не оголошувалась та будь-яких нормативно-правових актів з приводу виникнення в Україні кризової ситуації або оголошення про введення воєнного стану, на час укладення військового контракту не приймалось, є помилковими.
Оскільки висновком Верховного Суду в справі №521/12726/16-ц від 30 травня 2018 встановлено, що особливий період розпочався в Україні 18 березня 2014 року і триває по теперішній час.
Зазначене свідчить про те, що призов позивача на військову службу відбувався під час дії особливого періоду, а відтак на нього поширювалися гарантії та пільги визначені ст. 119 КзпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності.
Посилання відповідача на те, що позивач була звільнена та їй середній заробіток не виплачувався правомірно, у зв`язку з тим, що вона прийнята на військову службу за контрактом не під час мобілізації та не під час особливо періоду, не в порядку призову, забезпеченого заходами державного примусу, а добровільно, є безпідставними та такі, що суперечать вимогам Законів України Про військовий обов`язок і військову службу, Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, Про альтернативну (невійськову) службу, Про оборону України, Положенню про надходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, Указу Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року, Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України,введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Доводи апелянта щодо невірного обрахування судом першої інстанції середньоденного , колегія суддів не приймає до уваги з огляду на його помилкове тлумачення положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що відсутні підстави для застосування передбачених у ч.3 ст. 119 КзпП України гарантій, колегія суддів погодитись не може, оскільки звільнення ОСОБА_1 , медичного статистика медичної частини, у зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КзпП України є незаконним, а тому враховуючи незаконність звільнення позивача у період проходження військової служби за призовом, працівникам компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі організації, в яких вони працювали на час призову незалежно від підпорядкування.
Враховуючи частину 3 ст. 119 КзпП України та Порядок виплати компенсації від 04 березня 2015 року №105 дає підстави зробити висновок про те, що обов`язок з виплати працівникові середнього заробітку за час проходження ним військової служби покладається на підприємство,установу, організацію або іншого роботодавця, з яким працівник перебуває у трудових відносинах на час призову, з наступною компенсацією таких витрат за рахунок Державного бюджету України.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).
Станом на момент розгляду справи судом ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , про що свідчать копія Наказу №84 від 27 квітня 2016 року (а.с.69) та копія Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 27 лютого 2016 року. Контракт є строковим та укладений відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с. 25-26).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно стягнув середньомісячний заробіток у розмірі 141 287,17 грн. за час вимушеного прогулу, який прирівнюється судом як затримка виплати заробітної плати, за період з 24 лютого 2016 року по 28 травня 2018 року, вираховуючи,що середній заробіток за вказаний період складає 141287, 17 грн. (8011,08+2993,70 грн.: 62 дні х 796 днів = 141287,17 грн.).
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В.Свистунова