Справа № 357/9595/17 Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/1093/18 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 26 05.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 квітня 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг в сумі 19 650 доларів США, що на день подачі позову еквівалентно 510 900 грн., 97 478 грн., 3% річних у розмірі 29 302,15 грн. та інфляційні втрати у розмірі 124 667 грн., посилаючись на те, що 04 липня 2015 року вона, ОСОБА_3, позичила ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 19 650 доларів США та 97 478 грн., які остання зобов'язалась повернути до 31.12.2015 року, що підтверджується розпискою, написаною власноруч ОСОБА_2

Відповідачка борг позивачу не повернула, уникає зустрічей з нею, змінила номер телефону та не проживає за місцем реєстрації, в зв'язку з чим позивач звернулась до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 608 378 грн., 3% річних в сумі 29 302 грн. 15 коп., інфляційні збитки в сумі 19 975 грн., а всього 657 655 грн. 15 коп., а також судовий збір в сумі 6 576 грн. 55 коп.

В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_3 3% річних в сумі 29 302 грн.15 коп. та інфляційних збитків в сумі 19 975 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовити. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначила, що судом безпідставно не застосовано спеціальний строк позовної давності в один рік відповідно до ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних збитків, оскільки ці вимоги позивачем визначені як неустойка.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, яка свою апеляційну скаргу підтримала, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 04 липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 взяла в борг у позивача ОСОБА_3 19 650 доларів США, еквівалент 471 600 грн., та 97 478 грн., які зобов'язалась повернути до 31.12.2015 року, про що написала власноручно розписку, оригінал якої наявний в матеріалах справи (а.с.76). Факт написання розписки та наявності боргу відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечувався.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони кредитора певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання неналежне виконання.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2, як позичальником, не виконано обов'язок по поверненню позивачу ОСОБА_3, як позикодавцю, грошових коштів в обумовлених в розписці розмірі та строки, законним та обґрунтованим є висновок суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 608 378 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_3 3% річних в сумі 29 302 грн.15 коп. та інфляційних збитків в сумі 19 975 грн., посилаючись на те, що ці суми є неустойкою і на вимогу про їхнє стягнення поширюються положення ст.258 ЦК України про спеціальну позовну давність, які судом помилково не були застосовані при ухваленні рішення, не зважаючи на подану нею заяву про застосування позовної давності.

Однак вищенаведені доводи апеляційної скарги відповідача законності та обґрунтованості рішення суду в цій частині не спростовують, виходячи з наступного.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст.259 ЦК). Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року по справі № 3-1522гс16.

Таким чином, на вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюється загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, який позивачем ОСОБА_3 пропущений не був, оскільки перебіг строку на заявлення вимоги про захист порушеного права почався для неї після закінчення строку виконання зобов'язання, визначеного в розписці, - 31.12.2015 року, а до суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 належних їй коштів ОСОБА_3 звернулась 21.08.2017 року, в межах трирічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 29 302 грн.15 коп. та інфляційних збитків в сумі 19 975 грн. відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України і доводи апеляційної скарги його законності та обґрунтованості в цій частині не спростовують.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_2 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: