Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 310/2457/15-ц

провадження № 61-1083 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар ІринаМихайлівна, приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Тетяна Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратюк Алла Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Т. А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратюк А. В., про визнання договору дарування недійсним, витребування майна від добросовісного набувача, визнання недійсним договору іпотеки, визнання частково недійсним рішення Бердянської міської ради і свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державної реєстрації права власності.

Позов ОСОБА_3 з урахуванням уточнень мотивовано тим, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 листопада 2004 року він є власником 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2009 року здійснено виділ часток співвласників спірного будинку в натурі та визначено порядок користування земельною ділянкою. Наприкінці 2014 року йому стало відомо про те, що нібито він відчужив свою частку будинковолодіння на користь іншої особи, у зв'язку з чим він звернувся з заявою до Бердянського МВ УМВС України в Запорізькій області. Під час розслідування кримінального провадження він дізнався про те, що 10 грудня 2013 року від його імені належну йому частку житлового будинку подаровано ОСОБА_4, угоду посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. У подальшому за договором купівлі-продажу від 23 грудня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Степаненко Т. А., ОСОБА_10 та ОСОБА_4 продали житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6, на ім'я якого видано свідоцтво про право власності від 2 грудня 2014 року серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,0612 га, кадастровий НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_1. Вищевказані будинок і земельну ділянку передано в іпотеку на підставі договору іпотеки від 22 грудня 2014 року, обтяжувач - ОСОБА_11

Посилаючись на те, що він не укладав і не підписував договір дарування частки будинку, у нотаріуса в м. Дніпропетровську не перебував, обдаровану людину - ОСОБА_4 близько не знав, передавати йому своє майно бажання не мав, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір дарування від 10 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; витребувати від ОСОБА_6 1/3 частки вказаного житлового будинку та повернути йому як власнику; визнати недійсним договір іпотеки у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 не набув право власності на вказане житло і не мав права передавати його в іпотеку; визнати недійсним підпункт 1.7 пункту 1 рішення Бердянської міської ради від 20 листопада 2014 року № 23; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_6; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/3 частки житлового будинку і на земельну ділянку площею 0,0612 га, що розташовані по АДРЕСА_1, видані на ім'я ОСОБА_6

Не погоджуючись із позовомОСОБА_3, ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу БондарІ. М., приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу СтепаненкоТ. А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В., про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_6 є законним власником 2/3 часток житлового будинку АДРЕСА_1, не дивлячись на те, що він за договором купівлі-продажу від 23грудня 2013 року придбав увесь будинок. Погодився з тим, що 1/3 частка будинку належить ОСОБА_3, проте зазначив про неможливість сумісного користування ним та ОСОБА_3 указаного житлового будинку з огляду на те, що вони з відповідачем перебувають у неприязних відносинах, що виключає спільне користування нерухомим майном, а також, що технічний стан будинку, що належить ОСОБА_3, є незадовільним (дуже старий), виділення 1/3 частки в натурі неможливо, що підтверджується висновками технічних експертиз. Крім того, ОСОБА_6 посилається на те, що ОСОБА_3 має у власності цілий житловий будинок за іншою адресою, де постійно мешкає та зареєстрований, отримав у порядку приватизації право власності на іншу земельну ділянку АДРЕСА_2 тому отримання ним грошової компенсації за його частку не завдасть йому та членам його сім'ї істотної шкоди.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_6 просив припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3 частки житлового АДРЕСА_1 і визнати за ним право власності на цю частку вказаного житлового будинку зі сплатою грошової компенсації.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 10 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., реєстровий у реєстрі за № 8379.

Витребувано від добросовісного набувача ОСОБА_6 та передано у володіння ОСОБА_3 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір іпотеки від 15 січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А. В., відповідно до якого ОСОБА_12 передав на забезпечення зобов'язання перед ОСОБА_13 житловий будинок АДРЕСА_1. Визнано недійсним підпункт 1.7 пункту 1 рішення 51-ї сесії 6-го скликання Бердянської міської ради Запорізької області «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» від 20 листопада 2014 року № 23.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 2 грудня 2014 року серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,0612 га, кадастровий НОМЕР_2, розташовану по АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_6

У решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 не укладав 10 грудня 2013 року договору дарування належної йому на праві власності 1/3 частки будинковолодіння АДРЕСА_1, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 12 вересня 2015 року № 437, проведеної в рамках кримінального провадження, відкритого за фактом шахрайських дій стосовно ОСОБА_3; наявність договору не відповідає внутрішньому волевиявленню ОСОБА_3, передача майна іншій особі порушує його права як власника. Враховуючи, що відповідач ОСОБА_6 визнав позов у частині визнання недійсним указаного договору дарування, то суд дійшов висновку про визнання цього договору недійсним. У зв'язку з цим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування від добросовісного набувача ОСОБА_6 та передання у володіння ОСОБА_3 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1, а також визнання недійсним договору іпотеки, посвідченого 15 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А. В., де обтяжувачем виступає ОСОБА_13, на тих самих правових підставах, що і договір дарування 1/3 частки вказаного будинку.

Крім того, місцевий суд виходив із того, що згідно з поясненнями ОСОБА_3 йому за рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2009 року виділено в натурі 1/3 частки з цілого будинковолодіння та визначено порядок користування земельною ділянкою між усіма співвласниками. На виконання цього рішення суду він виплатив співвласникам грошову компенсацію за зменшення їх частки, виконав будівельні роботи із відокремлення від їхніх часток, у будинку є два окремі виходи, розділені комунікації, він користувався своєю часткою, здавав її в оренду в літній час, оскільки вона розташована на березі Азовського моря, і весь час вважав себе власником, поки не дізнався про те, що її подарували поза його волею. У зв'язку з тим, що ОСОБА_6 не впускає його у двір будинковолодіння, дійсно його частка руйнується і він позбавлений можливості її ремонтувати. Крім того, ОСОБА_3 не влаштовує оцінка його частки будинку, яку пропонує йому сплатити ОСОБА_6, тому на отримання грошової компенсації він не погоджується.

Місцевий суд дійшов висновку, що існує правова колізія, коли рішенням суду, яке набрало законної сили, частка житлового будинку АДРЕСА_1 виділена в натурі з визначенням виділених жилих приміщень, господарських будівель і споруд, але при цьому правова реєстрація у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значиться як спільна часткова власність, тому суд вважав наявними підстави для застосування статті 365 ЦК України. Твердження ОСОБА_6 про неможливість спільного користування будинком місцевий суд вважав передчасним, оскільки за викладених обставин такого користування ще не було, у зв'язку з чим суд вважав відсутніми підстави для висновку, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року у частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/3 частки житлового будинку залишено без змін.

В іншій частині рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 в іншій частині відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено повністю.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1

Визнано право власності за ОСОБА_6 на 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та ухвалено виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію, внесену на депозитний рахунок суду в сумі 53 222 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано наявністю правових підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, для задоволення зустрічного позову ОСОБА_6, оскільки частка ОСОБА_3 є незначною, не може бути виділена в натурі, враховуючий, що будинок в аварійному стані, річ є неподільною, спільне володіння і користування є неможливими, припинення права власності ОСОБА_3 не завдасть йому та членам його сім'ї істотної шкоди. Зокрема, суд виходив із того, що ОСОБА_3 не одружений, проживає один в іншому будинку АДРЕСА_2 який належить йому на праві власності і розташований на земельній ділянці, яка також на праві власності належить ОСОБА_3 У зв'язку з цим апеляційний суд вважав, що ОСОБА_3 повністю забезпечений приватним житлом і позбавлення його права на 1/3 частки в аварійному будинку, де він останні 10 років не проживає, не може завдати йому істотної шкоди.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року, яке заявник просить скасувати, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд своїм рішенням порушив права та охоронювані законом інтереси позивача на основі одностороннього та неповного з'ясування всіх обставин справи, у той час як висновки місцевого суду є законними та обґрунтованими, відповідають матеріалам справи. Посилається на те, що апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_3 користувався вказаним житловим будинком із 2000 року, коли власником цього будинку була його мати ОСОБА_14, зареєструвався в ньому з 25 жовтня 2005 року та фактично там проживав до моменту захоплення всього будинку ОСОБА_6 Частиною нерухомості, що з 2004 року належить ОСОБА_3, також користувалися і члени його сім'ї: цивільна дружина ОСОБА_15, її батьки, діти та онуки. Позбавлення ОСОБА_3 нерухомості завдало їм моральної шкоди, оскільки позбавило можливості користуватися будинком для проживання. Посилається також на те, що апеляційний суд не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_3 не бажав та не бажає позбавлення його права власності на частину будинку, що дісталася йому в спадок, і ніколи не обговорював питання розміру компенсації за його частку в нерухомості. Вважає, що апеляційний суд на обґрунтування рішення послався на недійсну на теперішній час оцінку вартості нерухомого майна. Зазначає, що до моменту захоплення ОСОБА_6 частини будинку нерухомість за адресою: АДРЕСА_1, була придатною для проживання, але ОСОБА_6, захопивши частину будинку, почав нищити нежитлові приміщення та приводити їх до стану, непридатного для проживання. На теперішній час у непридатному для проживання стані знаходиться лише частина будинку, що не виділена ОСОБА_3, а саме: кімнати №№ 3, 4, 5, 6, а частина будинку, що належить йому, а саме: кімнати №№ 1, 2 будинку, є придатною для проживання. Посилаючись на викладене, заявник вважає, що апеляційним судом не дотримано вимог частини другої статті 160 ЦПК України, порушено основний принцип цивільного судочинства, що закріплений у статті 1 ЦПК України, про справедливість, неупередженість та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Ухвалою Верховного Суду від 3 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Від представника ОСОБА_6 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3, яку заявник просить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, і цим рішенням фактично вирішено конфлікт, який би продовжував існувати за рішенням місцевого суду. Також відзив мотивовано тим, що ОСОБА_3 усупереч вимогам частини другої статті 389 ЦПК України не зазначив чітко, про яке порушення норм матеріального права йде мова, а перекручуючи дійсні обставини справи, ОСОБА_3 намагається переоцінити докази у справі та нав'язує суду неправдиві відомості, спотворює обставини справи. Зазначає, що ОСОБА_3 не проживає в будинку щонайменше з 2010 року внаслідок його аварійного стану, що підтверджується висновком експертизи. Стосовно рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2009 року, то зазначає, що воно не виконувалося, перерозподілу будинку із реєстрацією нових об'єктів нерухомості не відбулося. Вважає, що при вирішенні питання про припинення права власності на частку в спільній частковій власності апеляційний суд з'ясував наявність передбачених статтею 365 ЦК України обставин. Зокрема, посилається на те, що припинення права власності позивача на частку в майні з виплатою йому грошової компенсації не завдасть позивачу істотної шкоди. Крім того, ОСОБА_6 вважає себе добросовісним набувачем спірної частки будинку і безпідставними доводи касаційної скарги щодо причетності його до злочинної організації, яка заволоділа майном ОСОБА_3

Разом із тим у лютому 2018 року ОСОБА_3 подано клопотання про зупинення виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року до прийняття рішення у цій справі судом касаційної інстанції, а також клопотання про розгляд справи в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Як зазначено в частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що згідно з висновками судово-будівельної експертизи Дніпропетровського НДІСЕ від 20 листопада 2015 року № 15136, від 19 жовтня 2016 року № 1777/1778-16 розподіл спірного житлового будинку та виділ 1/3 частки будинку без відхилення від часток співвласників (1/3 та 2/3) відповідно до вимог нормативної документації та існуючого планування неможливий; вартість 1/3 частки складає 53 222 грн.

Відповідно до висновку Державного науково-дослідного інституту будівельних конструкцій від 21 листопада 2016 року вцілому технічний стан житлового будинку під літ. «Аа», яким користується ОСОБА_3, класифікується як аварійний та мається загроза порушення стін та всього будинку.

Також установлено, що ОСОБА_3 є власником будинковолодіння і земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, іцо є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Зокрема, за приписами пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

На підставі наявних у справі доказів апеляційний суд правильно установив, що частка ОСОБА_3 є незначною, не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування є неможливим, припинення права власності не завдасть йому та членам його сім'ї істотної шкоди, враховуючи при цьому, що ОСОБА_3 не одружений, проживає один в іншому будинку, який разом із земельною ділянкою належить йому на праві власності. Посилаючись на вказане, апеляційний суд правильно вважав, що ОСОБА_3 повністю забезпечений приватним житлом і позбавлення його права на 1/3 частки в аварійному будинку, де він не проживає останніх 10 років і ні за яких обставин не може проживати, із виплатою йому належної компенсації, не завдасть йому істотної шкоди.

Стосовно посилання ОСОБА_3 на наявність рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2009 року, яким йому виділено в натурі 1/3 частки в будинковолодінні та визначено порядок користування земельною ділянкою між усіма співвласниками, апеляційний суд зазначив, що згідно з матеріалами справи вказане рішення суду не виконувалося, перерозподілу будинку з перереєстрацією адреси не відбувалося. Предметом договорів купівлі-продажу у 2013 році є будинок АДРЕСА_1 вціломуз відчуженням лише часток (1/3 та 2/3) без вказівки споруд, що на них приходиться. Таким чином, після ухвалення рішення у 2009 році будинок не перебудовувався відповідно до визначених часток. Строк на виконання рішення сплив. Протягом 10 років спірний будинок повністю змінив свій стан через недбале ставлення співвласників до нього.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У зв'язку з цим помилковими є доводи касаційної скарги щодо одностороннього розгляду справи апеляційним судом та неповного з'ясування всіх обставин справи, адже апеляційним судом достатньо повно встановлено обставини справи на підставі зібраних у справі доказів, які суд належно оцінив, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неврахування апеляційним судом обставин про те, що ОСОБА_3 користувався вказаним житловим будинком із 2000 року, коли власником цього будинку була його мати ОСОБА_14, зареєструвався в ньому з 25 жовтня 2005 року та фактично там проживав до моменту захоплення всього будинку ОСОБА_6; частиною нерухомості, що з 2004 року належить ОСОБА_3, також користувалися і члени його сім'ї: цивільна дружина ОСОБА_15, її батьки, діти та онуки; до моменту захоплення ОСОБА_6 частини будинку нерухомість за адресою: АДРЕСА_1 була придатною для проживання, але ОСОБА_6, захопивши частину будинку, почав нищити нежитлові приміщення та приводити їх до стану, непридатного для проживання; на теперішній час у непридатному для проживання стані знаходиться лише частина будинку, що не виділена ОСОБА_3, а саме: кімнати №№ 3, 4, 5, 6, а частина будинку, що належить йому, а саме: кімнати №№ 1, 2 будинку, є придатною для проживання, були предметом детального дослідження й ретельної оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, пославшись на матеріали справи, внаслідок цього - встановлені обставини та відповідні їм правовідносини. Таким чином, вказані доводи касаційної скарги, а також посилання на недійсну на теперішній час оцінку вартості нерухомого майна, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання ОСОБА_3 в касаційній скарзі на те, що він не бажав та не бажає позбавлення його права власності на частину будинку, що дісталася йому в спадок, і ніколи не обговорював питання розміру компенсації за його частку в нерухомості, не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору та не свідчать про неправильне застосування статті 365 ЦК України.

Стосовно посилання ОСОБА_3 на те, що позбавлення нерухомості завдало йому та його сім'ї моральної шкоди, оскільки позбавило можливості користуватися будинком для проживання, то вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 не заявляв під час розгляду справи в місцевому суді, тому вони не були предметом судового розгляду.

Підстави для висновків про те, що апеляційним судом не дотримано вимог частини другої статті 160 ЦПК України; порушено основний принцип цивільного судочинства, що закріплений у статті 1 ЦПК України, про справедливість, неупередженість та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб; порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, відсутні. Так, припинивши право власності ОСОБА_3 на 1/3 частки вищевказаного житлового будинку зі сплатою йому грошової компенсації, апеляційний суд дотримався установленого наведеною нормою процесуального права одного з основних принципів цивільного судочинства - справедливості, закріпленого у статті 1 ЦПК України, зваживши при цьому всі обставини справи, тим самим захистивши порушені, невизнані, оспорювані права, свобода та інтереси всіх учасників справи.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня1997року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України,відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом із тим відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Так, за приписами пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

За встановлених обставин щодо забезпечення ОСОБА_3 іншим житлом, яке разом із земельною ділянкою належить йому на праві власності, правильними, законними та обгрунтованими є висновки апеляційного суду про те, що позбавлення його права на 1/3 частки в аварійному будинку, де він тривалий час не проживає, із виплатою йому належної компенсації, не завдає йому істотної шкоди.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Оскільки в попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 та залишення без змін рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року, то відсутні підстави для задоволення вищевказаних клопотань ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року до ухвалення рішення судом касаційної інстанції, а також розгляд справи в судовому засіданні.

Керуючись статтями 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

У задоволенні клопотань ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року до ухвалення рішення судом касаційної інстанції, а також розгляд справи в судовому засіданні відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик