Постанова

іменем України

21 лютого 2018 року м. Київ

справа № 2/1522/8788/11

провадження № 61-5350 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 18 липня 2011 року у складі головуючого судді Нікітіна С. Й. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Кравця Ю. І., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2011 року позовна заява ОСОБА_1 на підставі статей 119, 121 Цивільного процесуального Кодексу України 2004 року в редакції, чинній на момент постановлення ухвали (далі - ЦПК України 2004 року) була залишена без руху з наданням позивачу строку - п'ять днів з дня отримання ухвали - для усунення недоліків, а саме: позивачу необхідно було зазначити ціну позову щодо вимог майнового характеру, надати документи, що підтверджують сплату судового збору, зазначити докази, що підтверджують кожну обставину.

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 18 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року, позовна заява ОСОБА_1 на підставі статті 121 ЦПК України 2004 року визнана неподаною та повернута позивачу.

Визнаючи неподаною та повертаючи ОСОБА_1 позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконані вимоги ухвали судді Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2011 року в установлений строк.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду. При цьому зазначив, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невизначення судом розміру судового збору є безпідставними, оскільки позивачу було запропоновано вказати ціну позову щодо вимог майнового характеру та надати документи, що підтверджують сплату судового збору. Доводи щодо неправомірного зобов'язання позивача надати докази також не заслуговують на увагу, оскільки судом було запропоновано позивачу лише зазначити докази, які підтверджують кожну обставину, що у повної мірі відповідає вимогам статті 119 ЦПК України 2004 року та пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

У лютому 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу до Приморського районного суду міста Одеси для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанції при постановленні оскаржуваних ухвал порушені норми процесуального права, оскільки позовна заява містить посилання на докази (будь-які фактичні дані), на які позивач вважала за необхідне послатися, та які підтверджують кожну обставину справи, а також - на необхідність витребування відповідних доказів для встановлення власника майна та моменту набуття права власності. Крім цього, перша ухвала місцевого суду про повернення їй позовної заяви була скасована апеляційним судом через неприпустимість залишення позовної заяви без руху у зв'язку з неподанням доказів та недоведенням позовних вимог, однак районний суд постановив другу (оскаржувану) ухвалу аналогічного змісту, з якою вже погодився апеляційний суд. Оскаржувані ухвали постановлені з грубим порушенням Конвенції та практики Європейського суду з прав людини і суттєво обмежили право позивача на доступ до суду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також вона не має можливості визначити вартість спірного майна, а тому суд мав би встановити розмір судового збору, який їй необхідно сплатити, однак цього не зробив. Апеляційний суд порушень суду першої інстанції не виправив та безпідставно залишив її апеляційну скаргу без задоволення.

24 квітня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу № 2/1522/8788/11 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На час розгляду справи в касаційному порядку відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) всі судові процедури повинні бути справедливими.

Частиною першою статті 118 ЦПК України 2004 року передбачено, що позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється, з дотриманням порядку, встановленого частинами другою і третьою статті 11-1 цього Кодексу, та не пізніше наступного дня передається визначеному судді.

Згідно з вимогами частин першої та другої статті 119 ЦПК України 2004 року позовна заява подається у письмовій формі та повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

До позовної заяви додаються документи, що підтверджують

сплату судового збору та оплату витрат на інформаційно-технічне

забезпечення розгляду справи (частина п'ята статті 119 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ).

Установлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, 1/2 частини будинку в селі Фонтанка Комінтернівського районну Одеської області з половиною земельної ділянки, половину вартості трьох автомашин, що належать відповідачу, та половину земельної ділянки під містом Сімферополем Автономної Республіки Крим, що також належить відповідачу.

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2011 року позовна заява ОСОБА_1 у залишена без руху з наданням позивачу строку -п'ять днів з дня отримання ухвали -для усунення недоліків, оскільки подана заява не відповідала вимогам ЦПК України 2004 року щодо форми та змісту заяви, а саме: не зазначено ціну позову щодо вимог майнового характеру; відсутні документи, що підтверджують оплату судового збору та збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; не зазначенідокази, що підтверджують кожну обставину.

11 липня 2011 року ухвала судді про залишення позовної заяви без руху була особисто отримана ОСОБА_1, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини першої статті 122 ЦПК України 2004 року суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 121 ЦПК України 2004 року в редакції чинній на час подання позовної заяви, якщо позивач відповідно до ухвали суду в установлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, а також оплатить витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Установлено, що жоден із зазначених в ухвалі недоліків позивачем не був усунений, тому суддею була постановлена ухвала про визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та повернення її заявнику.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосувавши положення статей 119, 121 ЦПК України 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про визнання позовної заяви неподаною та повернення її заявнику, оскільки ОСОБА_1 у встановлений строк її недоліків, у тому числі щодо сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, не усунула.

Доводи касаційної скарги щодо постановлення аналогічної за змістом ухвали судом першої інстанції, яка раніше було скасована, спростовуються ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 2 червня 2011 року, зокрема, висновками цього суду про те, що суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишити заяву без руху та повернути її заявнику, оскільки таке подання можливе на наступних стадіях процесу. У новій ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд указав на недолік заяви, який полягає у незазначенні доказів, а не у їх ненаданні.

Згідно з частиною другої статті 80 ЦПК України 2004 року, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам наведеної правової норми, за змістом якої позивач у будь-якому випадку повинен зазначити у позовній заяві ціну позову, виходячи з орієнтовної (не точної) вартості відшукуваного майна, та сплатити відповідну суму судового збору, однак ОСОБА_1 цього не зробила.

Крім того, ні при поданні позовної заяви, ні на виконання вимог ухвали про залишення її без руху вона не звернулася до суду з клопотанням про визначення попереднього розміру судового збору та повністю не виконала вимоги ухвали суду.

Доводи касаційної скарги про те, що заявник позбавлена доступу до правосуддя, не заслуговують на увагу.

Згідно з вимогами частини сьомої статті 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. Отже ОСОБА_1 вправі звернутися до суду з аналогічним позовом з додержанням встановлених законом вимог щодо змісту та порядку подання позовної заяви.

Тому твердження заявника про порушення Конвенції та практики Європейського суду з прав людини і суттєве обмеження її права на доступ до суду в розумінні статті 6 цієї Конвенції є необґрунтованими.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду і не містять передбачених законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які постановлено з додержанням вимог процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 18 липня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний