ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року

м.Суми

Справа №581/812/17

Номер провадження 22-ц/788/239/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

та сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Подільківської сільської ради Липоводолинського району Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 04 грудня 2017 року в складі судді Сізова Д.В., ухвалене у смт. Липова Долина,

в с т а н о в и в:

06 листопада 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що після смерті його матері відкрилася спадщина, у вигляді земельної ділянки, що розташована на території Подільківської сільської ради Липоводолинського району в розмірі 0,65 га, в тому числі, під будівлями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,11 га, під ріллею - 0,29 га, під багаторічними насадженнями - 0,25 га.

Заповіту за життя його мати, ОСОБА_2, не склала і на момент її смерті він був у першій черзі спадкоємців за законом. Він прийняв спадщину, оскільки на день смерті своєї матері фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та проживав зі спадкодавцем однією сім'єю. ОСОБА_2 користувалася земельною ділянкою на законних підставах, була включена до списку жителів сільської ради на приватизацію землі, який затверджений виконавчим комітетом Подільківської сільської ради 06 жовтня 1993 року. Вважає, що його мати фактично розпочала процедуру приватизації вказаної земельної ділянки, але не встигла її закінчити та отримати правовстановлюючі документи, оскільки померла.

Просив визнати за ним право на приватизацію майна - земельної ділянки загальною площею 0,65 га, в тому числі, під будівлями, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,11 га, під ріллею - 0,29 га під багаторічними насадженнями - 0,25 га, що розташована на території Подільківської сільської ради у Липоводолинському районі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 та одержання свідоцтва про право власності на землю на ім'я спадкоємця.

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 04 грудня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що наявність його матері, ОСОБА_2, у списку жителів сільської ради на приватизацію землі, який затверджений виконавчим комітетом Подільківської сільської ради 06 жовтня 1993 року, свідчить про те, що процедуру приватизації земельної ділянки розпочато, оскільки в цьому документі визначався намір приватизувати земельну ділянку спадкодавцем і згода на це Подільківської сільської ради. Відмова у продовженні розпочатої процедури приватизації земельної ділянки, викладена у листі Подільківської сільської ради від 19 вересня 2017 року, є наслідком цілого ряду недотримань законодавства, що унеможливило здійснити процедуру приватизації його матір'ю за життя та ним зараз, після її смерті, незважаючи на добросовісність землекористування.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення сільської ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,65 га не приймалось, а тому, включення особи у список жителів села на приватизацію землі, не є підставою для виникнення у цієї особи права на отримання правовстановлюючого документу, оскільки на час смерті ОСОБА_2 існувала відповідна процедура передачі земельних ділянок у власність.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 була матір'ю позивача ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1, виданим 30 листопада 1948 року (а.с. 8).

Згідно зі свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_2 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 9).

З довідки Подільківської сільської ради Липоводолинського району № 02-37/354 від 16 червня 2017 року вбачається, що останнім і постійним місцем проживання та реєстрації ОСОБА_2 до дня її смерті було с. Подільки Липоводолинського району Сумської області. У будинку разом з нею були зареєстровані її син, ОСОБА_1, та невістка ОСОБА_1 Заповіт від імені ОСОБА_2 виконавчий комітет Подільківської сільської ради не посвідчував. Спадкоємцем являється син - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

23 квітня 2001 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_2, а саме на земельну частку (пай), розміром 4,23 умовних кадастрових гектарів (без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості) на землях САПТ ЗТ «Поділля» Липоводолинського району (а.с. 11).

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 28 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Подільківської сільської ради Липоводолинського району про визнання права власності на спадкове майно, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 12-14).

Згідно з довідкою Подільківської сільської ради Липоводолинського району № 02-37/353 від 16 червня 2017 року, ОСОБА_2 була включена в список жителів сільської ради на приватизацію землі, затверджений виконавчим комітетом Подільківської сільської ради 06 жовтня 1993 року (а.с. 15).

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що включення особи у список жителів села на приватизацію землі, затверджений виконавчим комітетом сільської ради, відповідно до ст. 17 ЗК України (1990 року), не є підставою для виникнення у неї права на отримання правовстановлюючого документу на земельну ділянку, яка перебувала у її користуванні. Доказів того, що процес приватизації його матір'ю земельної ділянки перебував на стадії отримання державного акту, позивачем суду не надано.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 529, ст. 549 ЦК УРСР (1963 року), тобто на час смерті ОСОБА_2 позивач прийняв спадщину після її смерті та отримав свідоцтво про право на спадщину на належну їй земельну частку (пай).

Абзацом 2 пункту 1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 17 ЗК України (1990 року), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок і земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядними, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що оскільки його матір, ОСОБА_2, була внесена у списки жителів села на приватизацію землі, а тому процедуру самої приватизації вона розпочала, були предметом розгляду в суді першої інстанції і не знайшли свого підтвердження.

Як вбачається з матеріалів справи мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2 за життя заяву до Подільківської сільської ради Липоводолинського району про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,65 га не подавала. Не був розроблений і проект її відведення, який повинен був погоджуватись з сільською радою народних депутатів.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що процес приватизації його матір'ю спірної земельної ділянки перебував на стадії отримання державного акту. Той факт, що прізвище його матері було включено у списки жителів села на приватизацію землі не є підставою, у розумінні вимог ст. 17 ЗК України, що діяла на момент смерті ОСОБА_2, для отримання правовстановлюючого документу, оскільки на той час діяла відповідна процедура передачі земельних ділянок у власність, яку остання не проходила.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. ст. 375, 381 - 384, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко

О.І. Собина