Справа № 352/1891/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/15/18
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про витребування майна з незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2018 року, ухваленого суддею Хоминець М.М.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року позивач звернулася в суд із даним позовом та просила ухвалити рішення про витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 та визнання за нею право власності на нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок загальною площею 47,7 кв.м житловою площею 23,3 кв.м, огорожу 11,9 кв.м та земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_1.

Вимоги позивач обгрунтувала тим, що згідно договору дарування від 01 березня 2008 року вона володіла будинковолодінням АДРЕСА_3 Для обслуговування вказаного будинковолодіння та ведення ОСГ їй передано у власність земельну ділянку площею 0,3168 га за цією ж адресою, що підтверджується Державним актом на право власності на землю від 29 листопада 2002 року. Дане майно протиправно вибуло з її власності, поділене набувачами на окремі частини з присвоєнням окремих адрес. Зокрема, частину майна, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку за цією адресою незаконно набув у власність відповідач ОСОБА_4 Спірне майно перебувало в іпотеці ПАТ «Державний ощадний банк України» по зобов'язаннях, які випливали з кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_3 У зв'язку з неналежним виконанням останнім зобов'язань за кредитним договором, Банк ініціював дострокове стягнення заборгованості за цим договором шляхом стягнення боргу з неї як поручителя. У процесі виконання рішення Тисменицького районного суду від 29 вересня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором спірне майно було арештоване і передане на примусову реалізацію. 15 травня 2012 року проведені прилюдні торги з примусової реалізації належних позивачу будинковолодіння і земельної ділянки АДРЕСА_2 а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_3, переможцем торгів стала ОСОБА_6

Рішенням Тисменицького районного суду від 18 липня 2013 року вказані прилюдні торги визнано недійсними. На підставі акту про проведені прилюдні торги ОСОБА_6 оформила за собою право власності на спірні будинковолодіння і земельну ділянку. 09 липня 2012 року остання звернулась у Чукалівську сільську раду із заявою про виділення з будинковолодіння АДРЕСА_3 окремого житлового будинку. Рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 10 липня 2012 року з будинковолодіння № 38 виділено житловий будинок № 38 а, а у складі будинковолодіння № 38 залишено житловий будинок А загальною площею 107,7 кв.м, сарай Б, огорожу N1, про що внесені зміни до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Крім того, на підставі заяви ОСОБА_6 від 25 червня 2012 року присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_3 розділена на дві окремі земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,0182 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_2, про що свідчать два державні акти від 04 липня 2012 року ОСОБА_6 20 липня 2012 року відчужила ОСОБА_5 за договорами дарування житловий будинок АДРЕСА_3, що складається з житлового будинку А, сараю Б, огорожі N1, та вказані дві присадибні земельні ділянки площею 0,0156 га та 0,0182 га. У подальшому ОСОБА_5 здійснила поділ отриманого у дар житлового будинку № 38 на два окремих будинки, а саме: № 38 загальною площею 59,4 кв.м та № 38б загальною площею 47,7 кв.м, про що видані відповідні свідоцтва про право власності. 31 липня 2013 року ОСОБА_5 відчужила відповідачу ОСОБА_4 за договорами дарування спірний житловий будинок № 38б загальною площею 47,7 кв.м житловою площею 23,3 кв.м і огорожу 11,9 кв.м та спірну земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1. Незаконність вибуття з власності позивачки спірних житлового будинку і земельної ділянки встановлена рішенням Тисменицького районного суду від 18 липня 2013 року, згідно якого майно вибуло з володіння власника поза його волею, тому всі наступні набувачі не мають законних прав на спірне майно. У силу вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України позивач вправі витребувати своє майно у незаконного володільця, яким є відповідач ОСОБА_4

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, просять його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апелянт ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосування норм матеріального та процесуального права.

Посилання суду першої інстанції на ті обставини, що на момент судового розгляду спірне майно вже було зареєстроване за позивачем ОСОБА_1, не спростовують факту порушення та оспорювання її прав. Це пояснюється тим, що за касаційною скаргою третьої особи ОСОБА_5 судове рішення, на підставі якого позивач ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності, було скасоване судом касаційної інстанції, а тому правові підстави існування права власності позивача ОСОБА_1 на спірне майно відпали, хоча запис про державну реєстрацію права власності і не був скасований. При цьому, вже під час нового судового розгляду ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення позову.

Помилковою є позиція суду першої інстанції щодо неможливості повторного продажу спірного майна у випадку задоволення позову, поскільки повернення позивачу ОСОБА_1 спірного майна у власність дає змогу повторно передати дане майно на прилюдні торги для виконання рішення суду про стягнення з позивача боргу.

Крім цього, судом протиправно не взято до уваги визнання відповідачем ОСОБА_4 позову, внаслідок чого порушено норму процесуального права. Суд не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, а також не вказав, яким чином визнання позову порушує закон чи права, свободи чи інтереси інших осіб.

Представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі зазначає, що судовим рішенням фактично залишено у власності відповідача ОСОБА_4 житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1. Судом безпідставно не враховано позиції відповідача про визнання ним заявленого ОСОБА_1 позову, тобто суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що відповідач погодився з поверненням у власність ОСОБА_1 спірного майна, оскільки воно вибуло з її власності поза волею внаслідок торгів, визнаних судом недійсними. При цьому незаконність таких торгів потягла за собою і незаконність подальших відчужень такого майна від ОСОБА_6 до ОСОБА_5, а потім і до відповідача. Тому усвідомлюючи протиправність відчуження спірних будинку та земельної ділянки, відповідач визнав позов, не бажаючи володіти незаконно набутим майном.

Відмовляючи в задоволенні позову за наявності визнання позову відповідачем, суд не вказав, як того вимагає ст. 206 ЦПК України, про порушення таким визнанням закону або чиїх-небудь прав. При цьому, всупереч цієї ж норми суд не постановив відповідної ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, і ця відмова належно не вмотивована в судовому рішенні. Суд стверджуючи, що повернення позивачу спірного майна зробить неможливим його повторний продаж на торгах, суперечить сам собі, оскільки якраз повернення такого майна у власність ОСОБА_1 дасть підставу для повторних торгів.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, пояснення представника апелянта ОСОБА_1, який вимоги скарги підтримав, третю особу без самостійних вимог ОСОБА_3, який вимоги двох скарг заперечив, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що вона є власником спірного нерухомого майна, яке знаходиться у її фактичному володінні, відповідач, який є її сином як і вона, проживає за кордоном, не є власником спірного майна, йому не належать права володіння, користування та розпорядження цим майном, витребування спірного майна у відповідача, якому це майно не належить і в якого це майно відсутнє, є неможливим. З огляду на те, що позивач є власником спірного нерухомого майна, яке зареєстроване за нею на підставі рішення Тисменицького районного суду від 25 вересня 2014 року знаходиться у її фактичному володінні, постійним користувачем якого є її матір ОСОБА_7, що остання підтвердила в судовому засіданні як свідок, суд дійшов висновку про відсутність порушення права позивача, за захистом якого вона звернулась до суду.

Однак колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції для відмови у задоволенні позову не у повній мірі відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права. Судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 01 березня 2008 року (т.3, а.с.47) отримала у власність від своєї матері ОСОБА_7 домоволодіння АДРЕСА_3 яке складалося з цегляного житлового будинку А загальною площею 107,6 кв.м житловою площею 62 кв.м, цегляної літньої кухні Б площею 29,2 кв.м, цегляного сараю В площею 16,6 кв.м, металевого колодязя N1, огорожі з дерева N2 площею 60 кв.м, огорожі зі штахетника N3 площею 9,6 кв.м. Право власності позивачки зареєстроване 04 березня 2008 року, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.3, а.с.48).

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 29 листопада 2002 року позивачу передано у власність для обслуговування вказаного домоволодіння та ведення ОСГ земельну ділянку загальною площею 0,3168 га за цією ж адресою (т.3, а.с.132).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 27 травня 2011 року (т.3, а.с.77) за заявою позивача реконструйовану літню кухню переведено в житловий будинок, якому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2.

15 травня 2012 року Івано-Франківською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» проведені прилюдні торги з примусової реалізації належного позивачу домоволодіння та земельної ділянки, які були предметом іпотеки. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року, яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2013 року, визнано недійсними прилюдні торги щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_2 а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_3 (т.1, а.с.25-38).

Згідно копії свідоцтва № 991 від 22 травня 2012 року про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної Колтун С.В. та копії витягу про державну реєстрацію прав від 29 травня 2012 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 що складається з цегляного житлового будинку А загальною площею 107,6 кв.м житловою площею 62 кв.м, літньої кухні Б, сараю В, криниці N1, огорож N2, N3, розташованих на приватизованій земельній ділянці, які належали ОСОБА_1, набула ОСОБА_6 (т.3, а.с.180-181).

На підставі заяви ОСОБА_6 від 25 червня 2012 року присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_3 поділена на дві окремі земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,0182 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_2, про що свідчать два Державні акти від 06 липня 2012 року (т.3, а.с.145-146).

Рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 10 липня 2012 року на підставі заяви ОСОБА_6 проведено поділ домоволодіння АДРЕСА_3 та виділено з складу домоволодіння житловий будинок Б (реконструйована літня кухня), якому присвоєно адресу 38а, залишено в складі домоволодіння № 38 житловий будинок А (т.3, а.с.187).

ОСОБА_6 12 липня 2012 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Чукалівською сільською радою, на домоволодіння АДРЕСА_3 що складається з житлового будинку А загальною площею 107,1 кв.м житловою площею 62,7 кв.м, сараю Б площею 9,4 кв.м, огорожі N1 площею 26,5 кв.м (т.3, а.с.192); право власності зареєстровано 12 липня 2012 року (т.3, а.с.193).

Дане домоволодіння АДРЕСА_3 та земельні ділянки площею 0,0156 га з кадастровим номером НОМЕР_1 і площею 0,0182 га з кадастровим номером НОМЕР_2, на яких знаходиться будинковолодіння, ОСОБА_6 20 липня 2012 року подарувала ОСОБА_5 згідно нотаріально посвідчених договорів дарування (т.1, а.с.43, 45).

На підставі висновку Івано-Франківського ОБТІ від 22 липня 2013 року щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна ОСОБА_5 здійснила поділ отриманого у дар домоволодіння № 38 на два окремих будинки, а саме: № 38 загальною площею 59,4 кв.м та № 38б загальною площею 47,7 кв.м, яким присвоєно окремі поштові адреси та на які видані відповідні свідоцтва про право власності (т.1, а.с.46-47).

31 липня 2013 року ОСОБА_5 відчужила відповідачу ОСОБА_4 за нотаріально посвідченими договорами дарування спірний житловий будинок № 38б загальною площею 47,7 кв.м житловою площею 23,3 кв.м і огорожу 11,9 кв.м та спірну земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.48-54).

З урахуванням викладеного встановлено, що спірне у рамках даної цивільної справи нерухоме майно по АДРЕСА_1 Тисменицького району Івано-Франківської області, яке до 2013 року входило до складу домоволодіння АДРЕСА_3 і належної до нього присадибної земельної ділянки, було предметом іпотеки та предметом прилюдних торгів, які судовим рішенням визнані недійсними.

Судом встановлено, що позивач 28 жовтня 2014 року зареєструвала право власності на спірне нерухоме майно по АДРЕСА_1, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т.4, а.с.33-37). Державна реєстрація права власності на спірне майно за позивачем проведена на підставі рішення Тисменицького районного суду від 25 вересня 2014 року, ухваленого у рамках даної цивільної справи, яке у подальшому було скасоване Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року рішення Тисменицького районного суду від 25 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2015 року про залишення без змін рішення суду першої інстанції скасовано з направленням справи на новий розгляд.

Відповідно до ст. 349 ЦПК України, який діяв на час касаційного перегляду даної справи, рішення і ухвала суду касаційної інстанції набирають законної сили з моменту їх оголошення. З моменту оголошення рішення або ухвали судом касаційної інстанції скасовані рішення та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу.

Тому, колегія суддів вважає, що жодним чином не можна вважати правильним висновок суду першої інстанції, що позивач на час ухвалення рішення була законним власником нерухомого майна по АДРЕСА_1 тільки через те, що за нею залишилась його реєстрація, і у зв'язку з цим її право на майно не можна вважати порушеним.

Суд першої інстанції також не звернув увагу на те, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24 вересня 2014 року зареєстровано на підставі договору дарування від 31 липня 2013 року за відповідачем ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 49).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у рішенні обґрунтовано зіслався на Постанови Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14 та від 15 травня 2017 року у справі №461/13091/14-ц, однак неправильно тлумачив закон, який підлягає застосуванню у частині визначення обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, заперечення та встановлення фактичних даних, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Колегія суддів вважає, що у правовідносинах сторін, які випливають із фактичних обставин справи необхідно врахувати, що відповідно до вимог ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Дана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Вказаний у ч. 1 ст. 388 ЦК України перелік підстав, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Виключенням є закріплене у ч. 2 ст. 388 ЦК України правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У пункті 30 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення ч. 2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його у результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Під час розгляду позову про визнання публічних торгів недійсними і витребування майна в особи, яка придбала його на торгах, суд має дати оцінку тому, чи є порушення, на які посилається позивач, суттєвими та чи вплинули вони на результат торгів. У зв'язку із цим позов про визнання публічних торгів недійсними, пред'явлений особою, права і законні інтереси якої не були порушені внаслідок відступлення від встановленого законом порядку проведення торгів, і обґрунтовані такими обставинами позовні вимоги власника про витребування проданого на торгах майна задоволенню не підлягають.

У разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує судового рішення, для виконання якого такі торги були проведені.

Продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів як добросовісний набувач, у якого майно не може бути витребувано за будь-яких умов.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 жовтня 2011 року у справі № 3-98гс11, яка має враховуватися усіма судами.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2013 року встановлено, що згідно протоколів торгів від 15 травня 2012 року №15/118/12-1-1, №15/118//12-1-2, проведених Івано-Франківською філією ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» будинковолодіння та земельна ділянка площею 0,3168 га по АДРЕСА_2 було реалізоване за ціною 590 000 гривень, незавершене будівництво будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_3 Тисменицького району, реалізоване за ціною 15700 гривень. Переможцем торгів оголошено ОСОБА_6 11 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір іпотеки для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором №43 від 11 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 500 000 гривень. Рішенням Тисменицького районного суду від 29 вересня 2001 року у справі № 2-336/2011 року задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_1, вирішено стягнути солідарно з відповідачів в користь банку заборгованість за кредитним договором №43 від 11 березня 2008 року в розмірі 448 481, 97 гривень (а.с. 31, т.1).

Оскільки спірний будинок та земельна ділянка площею 0,3168 га по АДРЕСА_2, частину яких має намір витребувати позивач, була продана у порядку, встановленому для виконання судових рішень, для правильного вирішення спору необхідно застосувати норми ч. 2 ст. 388 ЦК України, яка не дозволяє власнику витребувати шляхом віндикації майно, яке реалізоване в порядку, встановленому для виконання судового рішення, однак не є перешкодою для повернення сторін договору - організатора прилюдних торгів та їх переможця - у первісний стан шляхом реституції за позовом власника за наявності передбачених законом підстав для визнання цього договору недійсним.

Тому колегія суддів вважає, що саме з цих підстав заявлений позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про витребування майна з незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк