Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 638/12043/15-ц

провадження № 61-1890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року у складі судді Цвіри Д. М. та рішення апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року у складі суддів: Гальянової І. Г., Колтунової А. І., Міненкової Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у жовтні 2001 року під облаштування офісу для здійснення підприємницької діяльності вона придбала квартиру АДРЕСА_1, отримала необхідні узгодження та дозволи та рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 30 вересня 2003 року № 972 вказану квартиру переведено у нежитлове приміщення, надано дозвіл на проведення реконструкції під офіс з облаштуванням окремого входу. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 21 вересня 2005 року № 1180 термін реконструкції нежитлового приміщення під офіс було продовжено до 01 жовтня 2007 року.

Зазначала, що її квартира знаходиться над підвальними приміщеннями, придбаними відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у листопаді 2004 року, тобто на той час, коли всі необхідні для реконструкції дозволи нею були вже отримані, а відповідачі знали про наявність у неї узгоджених архітектурно-планувального завдання, ескізного проекту та робочого проекту, а також про неможливість узгодження будівництва прибудови та виходів на місці, де вже було погоджено облаштування входу до її офісу. Відповідачі без будь-яких погоджень відповідних органів, виділення земельної ділянки та без проектної документації самовільно, без дозволів, узгоджень та без її згоди здійснили переобладнання приміщень підвалу, облаштували два відокремлених входи під її вікнами, де відповідно до узгодженого та затвердженого робочого проекту мав бути вихід з її приміщення.

Внаслідок незаконних дій відповідачів унеможливлено проведення нею згідно з узгодженим архітектурно-планувальним завданням та переобладнанням використання придбаного під офіс приміщення за цільовим призначенням - здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спірні нежитлові приміщення, яким визнавалося право спільної часткової власності на нежитлові приміщення підвалу № 19, 24, 27, 29, 30, 23-а, І, 50 з двома окремими самовільно збудованими входами загальною площею 137,2 кв. м. та приміщення підвалу загального користування № 23а, самовільно привласнене відповідачами.

Самовільне захоплення відповідачами підвальних приміщень загального користування співвласників будинку № № 23-а та 50 в літ. А-5, їх реконструкція, яка не передбачена проектами при будівництві будинку та проведена без відповідних узгоджень, унеможливлює доступ співвласників будинку та працівників інженерних служб до комунікацій, а також може призвести до руйнування будинку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням шляхом знесення двох самочинно збудованих входів (прибудов), зобов'язати відповідачів привести у попередній стан прибудинкову територію та вікна підвалу у будинку АДРЕСА_1, що існував до здійснення відповідачами незаконної реконструкції станом на 01 жовтня 2004 року, та зобов'язати відповідачів повернути у попередній стан, звільнити і повернути співвласникам будинку самовільно зайняті ними підвальні приміщення загального користування № № 23а та 50 в літ. А-5 у будинку АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що як на підставу порушення своїх прав внаслідок самочинного будівництва, проведеного відповідачами, позивач посилалася на неможливість реконструкції нею належного їй нежитлового приміщення, а саме: облаштування окремого входу. Разом із тим, право на таку реконструкцію позивач мала до 01 жовтня 2007 року, а доказів, як і б свідчили, що на час звернення до суду з позовом проведенням відповідачами самочинного будівництва, а саме: облаштуванням входу до підвального приміщення, порушено її права. Крім того, ОСОБА_1 не надала доказів того, що спірні підвальні приміщення № № 23-а і 50 у будинку АДРЕСА_1 на час звернення до суду з позовом знаходяться у користуванні відповідачів, унеможливлюють доступ співвласників будинку до інженерних комунікацій та порушують її права. У порушення вимог статей 257, 261 ЦК України ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, у межах якого вона могла звернутися за захистом свого порушеного права.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року змінено, з мотивувальної частини рішення виключено посилання суду як на підставу відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог на пропуск нею строку позовної давності. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала доказів, які б свідчили про порушення її прав внаслідок здійснення відповідачами самочинного будівництва входу до підвалу зазначеного будинку, а недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано тим, рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2011 року та рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2015 року встановлено, що приміщення загального користування, які належать співвласникам будинку, не були приведені у попередній стан та не були повернуті співвласникам будинку і на час розгляду справи в судах знаходяться у користуванні відповідачів. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2011 року також встановлено, що реконструкція приміщень у підвалі будинку АДРЕСА_1, у тому числі й влаштування входу до цих приміщень під вікнами її квартири, проведена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без розробки проекту та без отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Вимогу рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 21 вересня 2005 року № 1180 щодо завершення реконструкції нежитлового приміщення під офіс до 01 жовтня 2007 року вона позбавлена можливості виконати внаслідок влаштування відповідачами самовільної прибудови на місці, де згідно проекту має розміщуватися вхід до її офісу.

11 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 15 жовтня 2001 року придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності на це майно.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 30 вересня 2003 року № 972 зазначену квартиру було переведено у нежитлове приміщення та дозволено позивачу проведення реконструкції під офіс з облаштуванням окремого входу. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 21 вересня 2005 року № 1180 термін реконструкції нежитлового приміщення під офіс було продовжено до 01 жовтня 2007 року.

Відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - за договором купівлі-продажу від 29 листопада 2004 року набули у власність по Ѕ частці кожен нежитлові приміщення підвалу у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 109,3 кв. м № № 19, 24, 27, 28, 29, 30, 31, І.

У 2006 році відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зверталися до суду із позовом про визнання права власності на реконструйований об'єкт нерухомості - приміщення підвалу у будинку АДРЕСА_1 № № 19, 24, 27, 29, 30, 31, І, 23-а, 50, загальною площею 137,2 кв. м.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року вказаний позов було задоволено. Разом з тим, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. Рішення апеляційного суду обґрунтовано тим, що протягом 2005-2006 років ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проведено реконструкції належних їм приміщень підвалу у будинку АДРЕСА_1 із влаштуванням відокремлених входів до магазину продовольчих товарів. За наслідками проведеної реконструкції площа об'єкта будівництва збільшилася із 109,3 кв. м до 137,2 кв. м за рахунок самовільного захоплення приміщень № № 23-а, 50. Крім того, зазначено, що прибудова входу в приміщення відповідачів влаштована під вікнами квартири ОСОБА_1

Відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року встановлено, що реконструкція приміщень у підвалі будинку АДРЕСА_1, у тому числі й влаштування входу до цих приміщень під вікнами квартири ОСОБА_1, проведена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без розробки проекту та без отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

ОСОБА_1 має погоджений проект реконструкції нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1) під офіс, одержала в Інспекції Держархбудконтролю Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин дозвіл на виконання реконструкції. Разом з тим, завершення реконструкції позивачем у встановлений строк (до 01 жовтня 2007 року) унеможливлено самовільним влаштуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (починаючи із 2005 року) прибудови (входу) до приміщень підвалу будинку на місці, де за даними проектування має бути влаштовано окремий вхід до офісу позивача.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що закінчення строку на завершення позивачем реконструкції нежитлового приміщення під офіс становить підставу відмови у позові, оскільки у зв'язку з цим відсутнє порушення права, за захистом якого ОСОБА_1 звернулася до суду.

Разом з тим, доказів, якими ОСОБА_1 підтверджує порушення її прав на завершення реконструкції ще із 2005 року, апеляційний суд не дослідив, встановлених рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року обставин не врахував та вирішив справу із порушенням процесуального права, що унеможливило встановлення істотних для правильного вирішення справи фактичних обставин, що відповідно до частини 3 статті 411 ЦПК України є підставою скасування рішення апеляційного суду із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик