Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 641/5886/17

провадження № 61-616св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - СокуренкоЄвген Сергійович,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 травня 2008 року між банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредиту у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 250 грн зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором від 21 травня 2008 року станом на 30 червня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 22 670,17 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 543,91 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 17 219,18 грн, пені і комісії у розмірі 3 589,45 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн та штрафу (процентна ставка) у розмірі 1 067,63 грн, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_2

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2017 року у складі судді Чайки І. В. в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачам, оскільки останній платіж на погашення заборгованості позичальником було внесено 02 липня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у вересні 2017 року.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 травня 2008 року у розмірі 25 352,54 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 543,91 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 17 219,18 грн, заборгованості за пенею і комісією у розмірі 3 589,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 600,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору. Встановивши, що основне зобов'язання за кредитними договорами не виконано, суд стягнув заборгованість за цими договорами з позичальника. Строк дії виданої відповідачу платіжної картки був встановлений до листопада 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся у вересні 2017 року, тому суд дійшов висновку про додержання банком позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки останній платіж на погашення кредитної заборгованості було внесено у липні 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у вересні 2017 року. Заяв про пролонгацію дії кредитного договору (картки) він не подавав.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 травня 2008 року між банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредиту у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 250 грн зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки.

21 травня 2008 року ОСОБА_2 було видано картку зі строком дії до травня 2012 року, а у подальшому видано картку зі строком дії до листопада 2015 року.

Унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором від 21 травня 2008 року станом на 30 червня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 22 670,17 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 543,91 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 17 219,18 грн, пені і комісії у розмірі 3 589,45 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн та штрафу (процентна ставка) у розмірі 1 067,63 грн.

Вважаючи, що позивачем дотримані строки позовної давності, апеляційний суд не врахував, що умовами кредитного договору від 21 травня 2008 року визначено порядок погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7 % від суми заборгованості та строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що слідує за звітним.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (а. с. 32).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Встановивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором від 21 травня 2008 року позичальником було внесено 02 липня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся у вересні 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке відповідає закону, а апеляційний суд помилково скасував це рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі вказаного рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 3 200,00 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року скасувати.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 200,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк