Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 552/3513/17

провадження № 61-2885 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - приватне підприємство «Полтаваавтозапчастина»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Губреєва Юлія Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного підприємства «Полтаваавтозапчастина» на рішення Київського районного суду м. Полтави у складі судді Самсонової О. А. від 19 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Одринської Т. В., Триголова В. М., від 13 грудня 2017 року

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року приватне підприємство «Полтаваавтозапчастина» (далі - ПП «Полтаваавтозапчастина») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 11 листопада 2016 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5, яка є його донькою, легковий автомобіль марки «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1.

Зазначало, що даний договір є фіктивним, оскільки укладений ОСОБА_4 з метою ухилення від виконання зобов'язань за судовим рішенням про стягнення з нього грошових коштів на користь ПП «Полтаваавтозапчастина» у розмірі 218 143 грн, отже, є недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПП «Полтаваавтозапчастина» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків. Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили, що вказаний договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та містить ознаки фіктивності.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Полтаваавтозапчастина» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним, оскільки сторони передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а автомобіль, що був предметом правочину вибув із володіння дарувальника.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ПП «Полтаваавтозапчастина», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір дарування було укладено між близькими особами (батьком та дочкою) з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, а саме, рішення Київського районного суду м. Полтави від 7 листопада 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПП «Полтаваавтозапчастина» заборгованість у розмірі 218 143 грн.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Установивши, що сторони договору дарування не проживають однією сім'єю, отже автомобіль вибув з володіння ОСОБА_4, а також те, що ОСОБА_5 особисто користується отриманим у дар автомобілем, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину, а натомість встановлено, що договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що договір дарування було укладено між близькими особами (батьком та дочкою) з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів є безпідставними, оскільки дані факти самі по собі не можуть свідчити про фіктивність оспорюваного договору дарування, а судом встановлено реальність наслідків укладеного правочину, які були б відсутні у разі його фіктивності.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу приватного підприємства «Полтаваавтозапчастина» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта