АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/1840/16-ц 22-ц/774/770/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 213/1840/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2017 року, яке ухвалено суддею Мазуренко В.В. о 10 год. 41 хв. у м. Кривому Розі та повне судове рішення складено 11 грудня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» ( надалі - ПрАТ «ІнГЗК») про стягнення одноразової допомоги при звільненні, який неодноразово уточнював.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював на підприємстві відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на посадах: з 25.06.1976 року по 13.05.1983 року - електрослюсаря, з 13.05.1983 року по 02.12.1988 року та з 18.07.1994 року по 13.04.2010 року - машиніста млина та 23.04.2010 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

У червні 2016 року він дізнався, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога на підставі п. 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки в розмірі тримісячної заробітної плати, виходячи з середньомісячної заробітної плати в сумі 3075,68 грн., оскільки він працював на підприємстві більше 20 років, а здійснена виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом на пенсію тільки в розмірі 2319,00 грн.

За таких обставин, в остаточній редакції уточненої позовної заяви від 04.05.2017 року, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на його користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі 6908,04 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2010 року по 24.10.2010 року у розмірі 24081,92 грн., а також 10000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 22 грудня 2017 року, позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ІнГЗК» задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 недоплачену одноразову вихідну допомогу при звільненні в сумі 6908,04 грн., середній заробіток за час затримки при розрахунку при звільненні в сумі 16229,12 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь держави судовий збір 1920,00 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що суд першої інстанції, в порушення ч.1 ст. 5, ч.1 ст. 9 Закону України «про колективні договори і угоди», дійшов помилкового висновку про розповсюдження положень Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки на відповідача, який її не підписував. Також послався на те, що судом першої інстанції безпідставно проігноровано заяву відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки одноразова допомога при виході на пенсію за власним бажанням не входить до структури заробітної плати, а є «іншою заохочувальною виплатою», що в свою чергу дає підстави для застосування судом строку позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України. Також представник відповідача зазначив про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди та наявності підстав для її стягнення.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017 року) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «ІнГЗК» підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на посадах: з 25.06.1976 року по 13.05.1983 року - електрослюсаря, з 13.05.1983 року по 02.12.1988 року та з 18.07.1994 року по 13.04.2010 року - машиніста млина та 23.04.2010 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 5-6 т.1).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві відповідача склав більше 20 років.

Відповідно до довідки про заробітну плату за травень 2010 року (цех РОФ -1 табель №9650) ОСОБА_1 було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 2319,00 грн. (а.с. 33 т.1).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі - Галузева угода) у зв'язку із чим, вважав, що відповідач зобов'язаний сплатити йому невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із доведеності того, що відповідачем порушені умови Галузевої угоди, які розповсюджують свою дію на ПрАТ «ІнГЗК» та передбачають обов'язок роботодавця виплатити тримісячну заробітну плату за стаж роботи на підприємстві понад 20 років, а також наявністю у зв'язку з цим підстав для стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в порядку, передбаченому ст.ст. 116, 117 КЗпП України та спричиненої моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 6.1 розділу VІ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років (а.с.160-192 т. 1).

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських об'єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі Центрального комітету ПМГУ (далі - Сторона профспілки), з другої сторони.

Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна України, Головою Ради Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу «Федерація металургів України», Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», та іншими уповноваженими представниками ( а.с. 174, 175 т. 1).

Метінвест - міжнародна вертикально інтегрована гірничо-металургійна група компаній, керуюча кожним окремим ланцюжком виробничого процесу вартості від здобичі залізної руди та вугля до виробництва готової металопродукції.

Відповідно до інформації, що міститься на офіційному сайті https://ingok.metinvestholding.com/ua, ПрАТ «ІнГЗК» входить до складу Гірничовидобувного дивізіону Групи Метінвест, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «Метінвест Холдінг».

Вказана обставина є загальновідомою, тому в порядку ч.3 ст. 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягає, у зв'язку з чим, дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником.

У зв'язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди.

Крім того, положення п.3.11 Колективного договору на 2007-2008 роки ВАТ «ІнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК», також містять аналогічне положення про виплату одноразової матеріальної допомоги працівникам, які досягли пенсійного віку, при виході на пенсію за власним бажанням в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 20 і більше років - трьох місячних окладів (тарифів) (а.с. 11-32 т. 2).

Отже, встановивши, що позивач ОСОБА_1 на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 23.04.2010 року мав більше ніж 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на нього розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати працівника.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до довідки № 10/11741 від 09.12.2016 року, наданої відповідачем, середньомісячна заробітна позивача перед звільненням становила 3075,68 грн. (а.с. 68 т.1).

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням мала становити 9227,04 грн. (3075,68 грн. х 3).

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 2319,00 грн. (а.с. 33 т.1), колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 6908,04 грн. (9227,04 грн. - 2319,00 грн.)

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1, який звільнений 23 квітня 2010 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах заявлених вимог.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги в частині незгоди із визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, розміром середнього заробітку за період з 24.04.2010 року по 24.08.2010 року у розмірі 16229,12 грн., виходячи з розрахунку 124 робочих дня та середньоденної заробітної плати 130,88 грн.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідачам про те, що одноразова допомога при звільненні не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а тому до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги підлягають застосуванню наслідки пропуску строків позовної давності відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки відповідно до Галузевої угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Перевірюючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з подальшими змінами і доповненнями) судам роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зазнав моральних страждань у зв'язку із необхідністю докладати додаткових зусиль для захисту порушених прав, переніс хвилювання стосовно не отриманих своєчасно коштів, на які мав право розраховувати.

Отже, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність факту спричинення моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2017 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: