ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №576/2301/17

Номер провадження 22-ц/788/605/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2018 року в складі судді Колодяжного А.О., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 09 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

18 грудня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 21 січня 2011 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 3700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань з вчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконав, тому станом на 30 вересня 2017 року утворився борг на загальну суму 10995,39 грн, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентів та неустойки за період, коли відповідач не перебував на військовій службі в особливий період. Крім того, як вказав позивач, відповідач не повідомляв банк про перебування на військовій службі в особливий період.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 21 січня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 7).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчив, що він був ознайомлений і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані заявнику для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, як вбачається з анкети-заяви, заявника було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку. Заявник зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Крім того, ОСОБА_1 27 січня 2011 року підписав Тарифи банку по договору SAMDN5982, у зв`язку з чим умови кредитного договору виглядають наступним чином: тип кредитної лінії поновлювальний; пільговий період 30 днів по кожній витраті; 10% річних на залишок власних коштів; базова відсоткова ставка 3 % на місць з розрахунку 360 днів на рік; розмір щомісячного платежу 7% від залишку заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку боргу; строк погашення боргу до 25 числа щомісяця. Крім того, Тарифами банку передбачена і комісія за зняття кредитних коштів готівкою, комісія за зняття власних коштів, пеня за несвоєчасне повернення боргу, штраф за порушення строків повернення боргу, процентна ставка за несанкціоноване перевищення кредитного ліміту та інші Тарифи банку, на які погодився відповідач (а.с. 8).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 21 січня 2011 року станом на 30 вересня 2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 10995,39 грн, яка складається з 3508,85 грн заборгованості за кредитом, 6486,76 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, а також 500 грн фіксованої частини штрафу та 499,78 грн його процентної складової (а.с. 4-6).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений 21 січня 2011 року і за його умовами останній мав обов`язок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування ними. Водночас, оскільки на позивача розповсюджується передбачена п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» заборона з початку особливого періоду нараховувати проценти за користування кредитом та неустойку, тому, взявши до уваги те, що позичальник під час дії особливого періоду фактично погасив заборгованість по тілу кредиту і процентам, а позивач у цей період безпідставно нараховував проценти і штраф, тому суд першої інстанції відмовив банку у задоволенні позову.

З такими висновками суду колегія суддів повністю погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору за період з 31 січня 2011 року по 30 вересня 2017 року та випискою по особовому рахунку позичальника за період з 21 січня 2011 року по 25 березня 2018 року за картками № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , в яких відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником.

Крім того, факт використання кредитних коштів банку з 2011 року, існування заборгованості за кредитом у 2016-2017 роках та її погашення відповідач ОСОБА_1 визнав в суді першої інстанції (а.с. 77-81).

Погоджується колегія суддів і з висновками місцевого суду про безпідставність заявлених банком вимог про стягнення з відповідача нарахованих процентів за користування кредитними коштами у визначеному банком розмірі, а також штрафу на умовах, які викладені в Тарифах ПАТ КБ «Приватбанк» та Умовах і Правилах надання банківських послуг під час дії особливого періоду.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 на умовах укладеного 19 січня 2011 року контракту з Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчально-тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України терміном на три роки проходив військову службу як військовослужбовець (а.с. 52-53).

З 25 березня 2014 року ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року за № 303/2014 був призваний Глухівсько-Ямпільським об`єднаним міським військовим комісаріатом Сумської області на військову службу за призовом під час мобілізації, а на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 25 березня 2014 року №61 відповідач був зарахований до списків частин з терміном перебування на військовій службі до моменту оголошення демобілізації в країні (а.с. 54, 56).

В періоди з 02 вересня 2014 року по 13 листопада 2014 року, з 24 листопада 2014 року по 18 грудня 2014 року, з 30 грудня 2014 року по 17 лютого 2015 року, з 30 липня 2016 року по 23 жовтня 2016 року та з 02 липня 2017 року станом на 19 липня 2017 року ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 55, 58, 61).

19 березня 2015 року відповідач на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 був демобілізований (а.с. 68).

З 13 травня 2015 року на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний на військову службу по мобілізації та служив у військових частинах № НОМЕР_5 у м. Шостка і № НОМЕР_6 Національної гвардії України. На підставі Указу Президента України від 24 червня 2016 року № 271/2016 ОСОБА_1 був демобілізований (а.с. 57, 59).

З 30 липня 2016 року ОСОБА_1 на умовах укладеного терміном на три роки контракту з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_7 проходить військову службу як військовослужбовець (а.с. 62-63, 64, 65).

З викладених вище обставин вбачається, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації з 25 березня 2014 року.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту: «військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».

Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває на час розгляду даної справи.

Таким чином, відносно ОСОБА_1 , який був призваний на військову службу під час мобілізації, особливий період діє з 25 березня 2014 року і на момент розгляду даної справи, тобто, станом на 19 квітня 2018 року, тому для позивача діє передбачена п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» заборона нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом, штрафні санкції та пеню за невиконання зобов`язань.

Відповідно, станом на 24 березня 2014 року для ПАТ КБ «Приватбанк» такої заборони встановлено не було і, як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору від 21 січня 2011 року за період з 31 січня 2011 року по 30 вересня 2017 року та виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 21 січня 2011 року по 25 березня 2018 року за картками № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , борг позичальника на той період складав: за кредитом 3069,67 грн, а загальний залишок заборгованості по відсоткам 88,29 грн.

Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, позивач продовжував нараховувати проценти за користування кредитом та штрафні санкції за несвоєчасне повернення коштів і під час дії особливого періоду, коли відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» діяли заборони, тобто, за період з 25 березня 2014 року по 30 вересня 2017 року.

Однак, у вказаний період, тобто, з 25 березня 2014 року по 30 вересня 2017 року позичальник повертав банку кредитні кошти для повернення боргу, який у нього виник станом на 25 березня 2014 року. Всього відповідач перерахував, починаючи з 12 квітня 2014 року по 12 серпня 2017 року, 7091,62 грн. особистих коштів. В той же час, банк безпідставно здійснював зарахування цих коштів таким чином, що більша частина повернутого боргу зараховувалась на сплату процентів за користування кредитним коштами, які не повинні були нараховуватись.

З огляду на викладене, існуючу станом на 24 березня 2014 року заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 погасив у повному обсязі під час військової служби під час дії особливого періоду, тобто, під час дії періоду, коли банку було заборонено нараховувати проценти за користування кредитом та штрафні санкції за порушення строків виконання зобов`язань, сплативши навіть більше, ніж заборгував банку.

Доводи заявника апеляційної скарги з приводу того, що суд не стягнув з відповідача борг по тілу кредиту, відсоткам і неустойку за період, коли позичальник ще не перебував на військовій службі в особливий період є безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, сума повернутих відповідачем кредитних коштів після початку для нього особливого періоду майже вдвічі перевищує борг, який існував станом на 24 березня 2014 року. Таким чином, відповідач не має перед банком кредитної заборгованості, оскільки повністю її повернув.

Стосовно доводів позивача про те, що позичальник не повідомив банк про перебування на військовій службі в особливий період колегія суддів зазначає наступне.

Так, дійсно, Національний банк України у своєму листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Водночас, як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору від 21 січня 2011 року за період з 31 січня 2011 року по 30 вересня 2017 року та виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 21 січня 2011 року по 25 березня 2018 року за картками № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , банку було достовірно відомо, що відносно позичальника ОСОБА_1 застосовуються передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» заборони стосовно нарахування процентів на неустойки, оскільки 26 травня 2015 року позивач здійснив операцію з відміни нарахування відсотків по кредиту відповідача, як військовослужбовця, на загальну суму 2003,04 грн.

Вказана обставина також підтверджує доводи ОСОБА_1 про те, що він надавав позивачу довідку про його мобілізацію та відрядження в зону проведення антитерористичної операції з 29 серпня 2014 року, однак, незважаючи на це, банк безпідставно продовжував нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом та штраф.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів повністю погоджується з обґрунтованим і законним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» стосовно ОСОБА_1 .

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому вказане судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: