Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 761/22033/15-ц

провадження № 61-3109 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнецова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року у складі судді Савицького О. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності на квартиру.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 29 березня 2009 року між сторонами укладено договір довічного утримання, відповідно до якого відповідач взяв на себе обов'язок надавати довічне утримування, забезпечувати харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям, доглядом, наданням необхідної допомоги. Суму зазначеного матеріального забезпечення сторони встановили у розмірі 1 500 грн щомісячно. Проте відповідач систематично порушував умови договору щодо її матеріального щомісячного забезпечення, у зв'язку з чим вона змушена самостійно оплачувати житлово-комунальні послуги, доношувати раніше придбані речі та взуття, купувати собі їжу та ліки, а також забезпечувати себе медичною допомогою. На її неодноразові звернення про допомогу у тих чи інших питаннях, про необхідність належного виконання усіх умов договору, їх уточнення і розумну деталізацію, індексацію (збільшення) щомісячного матеріального забезпечення, відповідач ігнорував.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила розірвати договір довічного утримання від 29 березня 2009 року, укладений з ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Літвінчуком І. А., та повернути право власності на квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати орган реєстрації речових прав на майно провести для цього всі необхідні дії на підставі статей 16, 22, 23, 744, 751, 755, 756 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав та пояснив суду, що протягом 2009-2013 pоків позивач особисто від нього отримувала належне їй за договором грошове утримання, що підтверджується її підписами на відповідних розписках. Проте починаючи із вересня 2013 року, перебуваючи під впливом сторонніх осіб, позивач відмовлялась від отримання коштів, створюючи штучні перешкоди для виконання ним своїх зобов'язань за договором. Він неодноразово відправляв кошти за договором відповідними поштовими переказами, які ОСОБА_3 ігнорувала, що підтверджується копіями поштових повідомлень про повернення. У зв'язку із явним ухиленням позивача від прийняття виконання зобов'язання, він був змушений виконувати їх шляхом передачі коштів на депозит нотаріуса на підставі статті 537 УК України, що підтверджується відповідними квитанціями. Всього протягом 2009 року - квітня 2015 років (за 6 років) він загалом сплатив 108 000 грн, а протягом травня - січня 2015 року було сплачено ще 13 500 грн. Також указав на те, що він неодноразово пропонував позивачу збільшити її грошове утримання, але його пропозиції ОСОБА_3 не приймала, про що свідчать копії листів, чеків УДППЗ «Укрпошта» та описів поштових вкладень. Крім того, позивач вже двічі ініціювала позови про розірвання договору, однак провадження двічі було закрите за її власною заявою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином виконує свої зобов'язання за договором, про що свідчать наявні у матеріалах справи докази. Обставини, викладені ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимими доказами, а також були спростовані відповідачем.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без зміни, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для розірвання договору довічного утримання, оскільки набувач належним чином виконує взяті на себе зобов'язання відповідно до укладеного договору.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказувала на те, що суди неправильно витлумачили зміст укладеного договору, помилково прийшли до висновку, що вартість догляду та утримання зазначеного в пункті 4 вказаного договору дорівнює 1 500 грн на місяць, що зазначено у пункті 5 договору довічного утримання. Вважає, що пункти 4 та 5 договору є окремими положеннями, які підлягають окремому виконанню, оскільки у пункті 5 не вказано, що 1 500 грн на місяць - це вартість матеріального забезпечення, зазначеного у пункті 4 договору. He можна звужувати виконання вказаного договору лише до сплати 1 500 грн на місяць, оскільки вона особа похилого віку та перш за все потребує догляду та піклування, що зазначено в пункті 4 договору довічного утримання. Зазначене трактування договору довічного утримання призвело до того, що суди визнали виконання відповідачем своїх обов'язків за вказаним договором за належне, що повністю протирічить дійсності і є порушенням вимог матеріального права, не застосовано закон, якій підлягав застосуванню, а саме стаття 755 ЦК України. Крім того, всі платежі за комунальні послуги вона здійснювала самостійно. Складеними актами підтверджується, що відповідач у квартирі з 2013 року по 2015 рік не з'являвся та догляду не надавав, комунальні платежі не сплачував, харчуванням, одягом та взуттям не забезпечував з 2009 по 2015 рік матеріальне забезпечення не оплачував. Суд з невідомих причин не допитав свідків, заявлених нею у клопотанні. З вересня 2013 року відповідач не надавав їй належного матеріального забезпечення, а перераховував кошти нотаріусу, який змусив її отримати кошти не з власної волі, а шляхом обману та примусу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на касаційну скаргу, у якому зазначалось, що автор касаційної скарги помилково та/або умисно наводить недостовірну інформацію відносно кримінального провадження № 0004956, оскільки воно було порушене за заявою ОСОБА_3 саме щодо заволодіння належними їй шахрайським способом грошовими коштами, в сумі 20 тис. грн, що підтверджується листом Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві вих. № 59/4956 від 2 травня 2015 pоку. ОСОБА_4 жодного разу не відмовляв ОСОБА_7 в наданні будь-якої допомоги матеріального чи нематеріального характеру. Позивач жодного разу не зверталась до ОСОБА_4 щодо збільшення розміру матеріального забезпечення чи надання якихось додаткових благ та послуг.

Ухвалою від 15 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 29 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, згідно з умовами якого позивач передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2.

Згідно із пунктами 4 та 5 договору довічного утримання відповідач зобов'язувався забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно у вигляді:

- забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі;

- здійснення догляду та надання необхідної допомоги;

- забезпечення харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям;

- забезпечення належними лікувальними засобами та медичною допомогою;

- забезпечення іншими видами матеріального забезпечення та догляду, у разі виникнення потреби, відповідно до засад справедливості та розумності.

Вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі 1 500 гривень щомісячно.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 749 ЦК України закріплено обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі, грошове утримання у розмірі 1 500 грн, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, забезпечення харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям, забезпечення належними лікувальними засобами та медичною допомогою, забезпечення іншими видами матеріального забезпечення та догляду, у разі виникнення потреби, відповідно до засад справедливості та розумності.

Договір довічного утримання діє з 2009 року і, як вбачається із тексту розписок, протягом 2009-2013 років ОСОБА_3 щомісячно отримувала суму коштів, визначених умовами договору як матеріальне забезпечення.

Протягом зазначеного проміжку часу сторони визнавали та погоджувались з тим, що саме надання коштів за розпискою у визначеному сторонами розмірі є достатнім для здійснення за позивачем догляду, забезпечення харчуванням, лікувальними засобами та іншим, а також сплаті наданих житлово-комунальних послуг.

Отже, суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне тлумачення судами попередніх інстанції пунктів 4 та 5 договору довічного утримання, оскільки між сторонами фактично було визначено, що вартість матеріального утримання у розмірі 1 500 грн, яка передбачена пунктом 5 цього договору, буде забезпечувати потреби позивача, визначені у пункті 4 договору.

В подальшому, починаючи з 2013 року ОСОБА_3 відмовилася спілкуватися з відповідачем та отримувати від нього допомогу, у тому числі і грошові кошти.

Відповідно до статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі:

1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання;

2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку;

3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

Відповідно до вимог указаної статті, ОСОБА_4 продовжував виконувати взяті на себе зобов'язання за умовами договору довічного утримання шляхом внесення належних до сплати позивачу коштів на депозитний рахунок, відкритий нотаріусом, про що свідчать квитанції та лист приватного нотаріуса КМНО Літвінчука І. А. (а. с. 70 - 70 зв).

Депонування ОСОБА_4 грошового забезпечення ОСОБА_3 є належним виконанням зобов'язання за договором довічного утримання.

Договором довічного утримання не передбачено, що сума грошового утримання підлягає індексації в порядку, встановленому чинним законодавством.

При цьому позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що вона зверталася у встановленому законом порядку до відповідача з вимогою про проведення індексації відносно щомісячної суми грошового забезпечення, а ОСОБА_4 у свою чергу відмовився від виконання такої вимоги, а тому доводи касаційної скарги в цій частині суд відхиляє, оскільки вони є безпідставними.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши всі обставини справи у їх сукупності, виходив з відсутності підстав для розірвання договору довічного утримання, оскільки набувач належним чином виконував взяті на себе зобов'язання відповідно до укладеного договору.

Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов'язань по догляду та утриманню ОСОБА_3 та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, позивачем не надано.

Крім того, згідно із частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність свої вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, з урахуванням підстав позову та наведеної вище презумпції вини боржника за договором, відповідач є таким, що довів належне виконання умов договору довічного утримання.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнецов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик