Справа № 446/1717/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/3377/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Монарх» на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монарх», за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягненння заробітної плати за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИЛА:
15 вересня 2016р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монарх", за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 , в якому в кінцевій редакції своїх вимог просив визнати незаконним та скасувати наказ № 2605/03 від 26.05.2015р. про його звільнення з посади пакувальника ТОВ «Монарх» у зв`язку з перебуванням на військовій службі, поновити його на посаді з дати звільнення, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу пов`язаного з несвоєчасною видачею трудової книжки у розмірі 20320,88 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 1565,07 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8534 грн. Також просив поновити строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин. В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що з 01 лютого 2013 року він працював у відповідача на посаді пакувальника. 22 травня 2015 року він отримав повістку про призив на строкову військову службу та 02 липня 2015 року був направлений для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 м. Чернігова, де проходив службу по день демобілізації. Після не нарахування йому заробітної плати за червень та липень 2015 року, в серпні 2015 року він звернувся в телефонному режимі до бухгалтерії відповідача, де йому повідомили, що він звільнений 26.05.2016р. на підставі п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України,а саме прогул без поважних причин. Проте, як стало відомо в ході судового розгляду справи, відповідач звільнив його у зв`язку з перебуванням на строковій військовій службі на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, при цьому копію наказу про звільнення та трудову книжку йому не видано, із записом про звільнення в трудовій книжці він не ознайомлений. Вважає звільнення незаконним, так як на нього поширювались гарантії щодо збереження місця праці, а тому він повинен бути поновлений на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу пов`язаного з несвоєчасною видачею трудової книжки та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати. Також зазначає, що внаслідок порушення відповідачем його трудових прав йому була завдана моральна шкода, так як після звільнення єдиним засобом до існування була заробітна плата за проходження військової служби в розмірі 172 грн., а на його утриманні був непрацездатний батько, якому він не мав змоги допомогти і що завдавало йому душевних страждань. Щодо поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених прав вказує, що такий пропущено з поважних причин, оскільки тривале перебування на військовій службі перешкоджало вчасно звернутись до суду, оскільки він був позбавлений можливості вільно залишати територію військової частини та отримати кваліфіковану правову допомогу. Окрім того, у серпні 2016р. він звертався до Деснянського районного суду м. Чернігова з даним позовом, однак його заява була повернута для подання до належного суду.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 березня 2017 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Монарх" № 2605/03 від 26 травня 2015р. про звільнення ОСОБА_1 з посади пакувальника з 26.05.2015р. у зв`язку з перебуванням на строковій військовій службі, п.3 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді пакувальника Товариства з обмеженою відповідальністю "Монарх" з 26 травня 2015 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Монарх" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі визначеному без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів 16936,53 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Монарх" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Монарх" в дохід держави судовий збір в розмірі 1653,60 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 вересня 2017 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Монарх" на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги в розмірі 8534,40 грн.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Монарх».
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що позивачем було пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду і поважних причин пропуску такого позивач не вказав. Також зазначає, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем проведено неправильно та не враховано отримані ним доходи під час перебування на посаді військовослужбовця строкової служби у військовій частині НОМЕР_2 . Крім цього, вказує, що позивачем не представлено жодних доказів, що підтверджують заподіяння йому моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 27 вересня 2017 року не оскаржується.

Представник ТзОВ «Монарх» в судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 з 01 лютого 2013р. був прийнятий на роботу у ТзОВ «Монарх» на посаду пакувальника.

Наказом № 2605/03 від 26 травня 2015р. за підписом генерального директора ТзОВ «Монарх» ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звільнено з посади пакувальника з 26.05.2015р. у зв`язку з перебуванням на строковій військовій службі, п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с.112). Даних про ознайомлення позивача з цим наказом немає.

Районним судом також установлено, що відповідно до наказу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.03.2015р. № 17 «Про призов громадян на строкову військову службу» з 01.04.2015р. по 31.07.2015р. проводився призов громадян на строкову військову службу (а.с.18).

Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.05.2016р. № 128/2 ОСОБА_1 , 1992 р.н., 28.05.2015р. був призваний на строкову військову службу (а.с.17). Як видно з повістки РВ № 070 ОСОБА_1 було повідомлено про призив на строкову військову службу і запропоновано з`явитись 26 травня 2015 року на 09 год. 00 хв. до районного військового комісаріату для відправлення на збірний пункт (а.с.32). З 03 липня 2015 року ОСОБА_1 перебував на строковій військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 м. Чернігова та був зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 , що стверджується довідкою № 237 від 22.06.2016р. та витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 03.07.2015р. № 49 (а.с.15,16).

Згідно з Указом Президента України від 14.01.2015 р. «Про часткову мобілізацію» оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі на території Львівської області. У пункті 7 зазначеного Указу Президента України доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із ст. 39 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від Закону № 116-VIII від 15.01.2015р., яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (у редакції чинній на час звільнення позивача) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 119 КЗпП України в редакції від 21.05.2015р. визначено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось під час призову його на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, тоді як на дану категорію працівників відповідно до ст. 119 КЗпП України, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» поширювались юридичні гарантії, а саме збереження місця роботи, посади, але не більше одного року, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідач без законних підстав звільнив позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП, тому ОСОБА_1 повинен бути поновлений судом на посаді пакувальника ТзОВ «Монарх».

У відповідності до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось без його відома, так як з копією наказу про звільнення він ознайомлений не був, а з 03 липня 2015 року перебував на строковій військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 м. Чернігова і лише там в телефонному режимі дізнався про звільнення; в зв`язку з проходженням служби був обмежений у можливості залишати територію військової частини, самостійно звернутись до суду чи отримати необхідну правову допомогу, за відсутності документальних даних підстав його звільнення, неотримання трудової книжки, суд прийшов до правильного висновку про наявність відповідно до ст. 234 КЗпП України підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, оскільки такий пропущений з поважних причин.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, зокрема й у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Проте, як установлено судом, відповідач не видав позивачу трудову книжку.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції суд вірно врахував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року, та визначив такий за час вимушеного прогулу позивача з 26.05.2015 року по 01.03.2017 року (з урахуванням уточнених позовних вимог).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до положень ч.2 ст. 235 КЗпП суд при винесенні рішення про поновлення на роботі мав прийняти рішення про виплату позивачу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не більше як за один рік, необґрунтовані, оскільки відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог. Як убачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки з вини відповідача, покликаючись на ч.5 ст. 235 КЗпП, яка передбачає, що у разі затримки видачі трудової книжки працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апелянта про те, що судом при присудженні оплати за час вимушеного прогулу не зараховано заробіток позивача за місцем служби, також не обґрунтовані, оскільки позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації, а отже на нього поширюються гарантії щодо збереження за ним середнього заробітку на термін, до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від Закону № 116-VIII від 15.01.2015р., яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема незаконного звільнення, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Задовольняючи позов частково в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачу була завдана моральна шкода, оскільки незаконним звільнення з роботи відповідачем було порушено гарантоване законом право позивача на працю та отримання заробітної плати, що призвело до моральних страждань та порушення його нормальних життєвих зв`язків, тривале перебування в стані невизначеності щодо підстав звільнення та відновлення порушених трудових прав. Суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, їх тривалості, виходячи з засад розумності та виваженості. Вищенаведене відповідає п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Монарх» залишити без задоволення.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 березня 2017 року
залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 12.03.2018р.

Головуючий
Судді