Провадження №2/523/1500/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2018 р.

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевчук М.Є.

представників: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 - про зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що він працював в ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаді начальника служби безпеки та 30.08.2017р. звернувся до відповідача із заявою, яку доповнив заявами від 07.09.2017р., 11.09.2017р., про звільнення його за власним бажанням за частиною третьою статті 38 КЗпП України у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, з проханням виплатити йому вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП. На думку позивача з боку ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» були порушені наступні норми законодавства про працю:

в порушення частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець не провів консультації з профспілкою, членом якої він був, про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або помякшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, а також в порушення статті 32 КЗпП, роботодавець не повідомив його за два місяця про впровадження змін обсягу його посадових обовязків;

в порушення статті 110 КЗпП при кожній виплаті заробітної плати його не повідомляли про відомості зазначені у вказаній статті;

в порушення статті 79 КЗпП та статті 10 Закону України «Про відпустки», роботодавець не повідомляв його письмово про дату початку відпустки за два тижні до встановленого графіком терміну;

листом від 01.09.2017р. його, як начальника служби безпеки, було позбавлено права підпису заявок на оформлення персональних і транспортних перепусток та матеріальних перепусток на ввіз/внесення, вивіз/винос ТМЦ на територію порту, а також листом від 22.08.2017р. було припинено дію його перепустки для входу в адмінбудівлю Управління порту та на виробничі території порту;

в порушення статті 116 КЗпП під час його звільнення йому не були виплачені всі суми, що належать йому від підприємства, а саме не була виплачена вихідна допомога в силу статті 44 КЗпП.

Незважаючи на посилання ОСОБА_4 про порушення трудового законодавства відповідач наказом від 11.09.2017р. звільнив його з займаної посади на підставі статті 38 КЗпП. Позивач стверджує, що відповідач у звязку з порушенням законодавства про працю був зобовязаний його звільнити за частиною третьою статті 38 КЗпП, а не здійснивши цього, порушив його право на отримання вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_4 просить: визнати незаконним наказ відповідача про припинення трудового договору в частині визнання підстав його звільнення; зобовязати відповідача змінити формулювання причин його звільнення з статті 38 на частину третю той же статті КЗпП у звязку з порушенням працедавцем законодавства про працю; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку; допустити негайне виконання рішення суду. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник предявлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі надавши письмові заперечення, в яких зазначила, що позивач був звільнений за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП на підставі його заяви. З боку підприємства не порушувались будь-які норми трудового законодавства, які б спонукали ОСОБА_4 звільнитися із займаної ним посади. Посилаючись на вказані обставини представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений через його представника ОСОБА_3 від якої до суду надійшли пояснення в яких вона вважала, що предявлені позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Суд, заслухавши ОСОБА_4, його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 з 14.12.2015р. був прийнятий на роботу у ДП «Морський торговельний порт «Іллічівський», який згодом змінив назву на ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на посаду начальника служби безпеки з пятиденним робочим тижнем, суботою та неділею вихідними днями (а.с.20).

Згідно наказу № 508/0-1 від 11.09.2017р., виданого в.о. директора підприємства ОСОБА_5, ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади з 11.09.2017р. за статтею 38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с.88). Підставою для звільнення стала заява ОСОБА_4 від 07.09.2017р., доповнена заявою від 11.09.2017р. про його звільнення за власним бажанням з 11.09.2017р. за частиною третьою статті 38 КЗпП України в звязку з порушенням трудового законодавства з боку ДП «МТП «Чорноморськ»(а.с.86,87).

Представлена з боку ОСОБА_4 заява про його звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП від 30.08.2017р. відповідачем не врахована в звязку з її неотриманням. Під час розгляду справи факт отримання ДП «МТП «Чорноморськ» вказаної заяви з боку позивача та його представника не доведено, відтак судом до уваги не приймається. Крім того, з урахуванням прийнятих відповідачем заяв від ОСОБА_4, в яких зазначені всі підстави порушення законодавства про працю ідентичні тим, які були зазначені в заяві від 30.08.2017р., відтак правого значення для розгляду справи не мають.

У внесених на розгляд заявах від 07.09.2017р. та від 11.09.2017р. ОСОБА_4 зазначав про наступні порушення з боку підприємства трудового законодавства:

порушення частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» де роботодавець не провів консультації з профспілкою, членом якої він був, про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або помякшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, що передувало наказу № 496 від 21.08.2017р. про зміни в організації виробництва і праці (а.с.59-62), а як наслідок порушення статті 32 КЗпП, щодо не повідомлення його за два місяця про зміну істотних умов праці;

порушення статті 110 КЗпП, яке виразилась у не повідомленні його при кожній виплаті заробітної про відомостей зазначених у вказаній статті;

порушення статті 79 КЗпП та статті 10 Закону України «Про відпустки», щодо не повідомлення його роботодавцем письмово про дату початку відпустки за два тижні до встановленого графіком терміну;

порушення статті 116 КЗпП під час його звільнення щодо не виплати йому вихідної допомоги в силу статті 44 КЗпП.

Правовідносини, які виникли між сторонами з урахування спору регулюються Кодексом законів про працю України, зокрема частиною першою статті 38, якою передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частина третя цієї ж статті, також визначає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Аналіз вказаної норми дає підстави дійти висновку, що працівник має право в будь-який час розірвати трудовий договір, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. При цьому звільнення працівника з підстав визначених частиною третьою статті 38 КЗпП може мати місце у випадку наявності факту порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року, у справа № 6-34 цс-13 була висловлена правова позиція згідно якої, для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Виходячи з положень частини третьої статі 12, частини першої статті 81 ЦПК України, саме на позивача в даному випадку покладається обовязок доведеності факту порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало його на звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП.

Вирішуючи спір суд приймає до уваги, що в.о. керівника ДП «МТП «Чорноморськ» 21.08.2017р. було видано наказ №496 якім були запроваджені зміни в організації виробництва і праці пунктом 8 якого було передбачено ліквідацію служби безпеки порту з 23.11.2017р., що безумовно відноситься до змін істотних умов праці.

Суд приймає до уваги пояснення ОСОБА_4 надані ним у судовому засіданні де він зазначав, що заява про звільнення фактично була викликана наказом про ліквідацію служби безпеки порту, а він вважав, що його вивільнення є неминучим, а відтак не мав наміру продовжувати подальше виконання покладених на нього обовязків.

При зазначених обставинах, в силу частини третьої статті 32 КЗпП роботодавець був зобовязаний повідомити ОСОБА_4 про можливе наступне його вивільнення в звязку з ліквідацією за два місяця, тобто не пізніше 23.09.2017р. Крім того, власник або уповноважений ним орган під час вирішення питання про звільнення працівника у звязку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, повинен був переконатися, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, зясувати чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі тощо. Разом з тим, ОСОБА_4 вніс заяву про його звільнення за власним бажанням до настання двомісячного строку та дотримання роботодавцем необхідних умов при такому звільненні. Відтак, не можна вважати, що вказаним наказом було порушено законодавство про працю з боку ДП «МТП «Чорноморськ» в частині істотних змін умов праці позивача. Під час судового засідання представник відповідача пояснила, що адміністрація порту не мала наміру вивільняти позивача за вказаним наказом, оскільки служба безпеки фактично не ліквідовувалась, а обєднувалась з іншим структурним підрозділом в один. Не приймає до уваги суд і посилання позивача, як на порушення трудового законодавства статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки дії такого закону поширюється на діяльність профспілок, їх організацій, об'єднань профспілок, профспілкових органів і на профспілкових представників у межах їх повноважень, на роботодавців, їх об'єднання, а також на державні органи та органи місцевого самоврядування. Не проведення консультацій роботодавцем з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, ніяким чином не порушило трудові права та інтереси ОСОБА_4

Відповідно до статті 110 КЗпП при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Вказаною нормою закону форма такого повідомлення з боку власника або уповноваженого ним органу не передбачена. З представлених з боку відповідача документів убачається, що на підприємстві при кожній виплаті заробітної плати виготовляється довідка за формою №2 (а.а.63) в якій відображаються всі обовязкові відомості передбачені статтею 110 КЗпП. Позивачем такі посилання не спростовані та не доведено, що такі дані за формою №2 ним не отримувались. Крім того, посилаючись на порушення трудового законодавства в цій частині, позивач не зазначає, яким чином не отримання таких даних вплинуло на його звільнення з займаної посади, в той час коли між ним та підприємством не виникло будь-яких спорів про розмір, строк та порядок виплати заробітної плати і обовязкових відрахувань.

Є безпідставні посилання позивача на порушення статті 79 КЗпП та статті 10 Закону України «Про відпустки» якими визначено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Так, з представлених відповідачем графіків відпусток погоджених з ОСОБА_4 останній повинен був використати чергову відпустку у серпні 2016р.. Із заявою про надання йому частини щорічної відпустки терміном 12 діб з 01.08.2016р. ОСОБА_4 звернувся до підприємства 04.07.2016р. (а.с.66). Наказом №6541 від 05.07.2016р. (а.с.67) ОСОБА_4 було надано вказану відпустку з яким він був ознайомлений особисто (а.с.64,66,67). Залишок чергової відпустки за 2016р. було надано ОСОБА_4 за його заявою від 05.09.2016р. наказом від 07.09.2016р. №9242 з 03.10.-22.10.2016р. з яким також позивача було особисто ознайомлено (а.с.68,69). У 2017р. згідно представленого графіку щорічних відпусток ОСОБА_4 використав щорічну відпустку у травні (14днів) та у липні (17днів). З відповідними наказами про надання відпусток ОСОБА_4 повідомлявся особисто більш ніж за два тижня до їх початку (а.с.72-75). Відтак, посилання позивача про недотримання вимог роботодавцем статті 79 КЗпП, статті 10 ЗУ «Про відпустку» спростовані відповідачем належними та допустимими доказами.

В частині порушень статті 116 КЗпП під час звільнення ОСОБА_6 повязаної з невиплатою йому вихідної допомоги в силу статті 44 КЗпП, то такі посилання не можуть бути прийняти судом, як підстава для звільнення позивача за частиною третьою статті 38 КЗпП, оскільки таке порушення є наслідком невиконання роботодавцем законодавства про працю після звільнення працівника, а не підставою для звільнення в силу частини третьої статті 38 КЗпП.

Щодо посилання позивача у позовній заяві про позбавлення ОСОБА_4 права підпису заявок на оформлення персональних перепусток, транспортних перепусток, матеріальних перепусток та припинення дії його перепустки для входу в адмінбудівлю Управління порту та на виробничі території порту, як на підставу порушення законодавства про працю, зокрема на неповідомлення його про зміну істотних умов праці за два місця, то суд виходить з наступного.

По-перше, такі підстави порушення законодавства про працю підприємством позивачем були заявлені в позовній заяві, яка є предметом розгляду даної справи. Під час звільнення ОСОБА_4 у своїх заявах на такі порушення не посилався.

По-друге, в силу статті 32 КЗпП скасування право підпису заявок на оформлення персональних і транспортних перепусток не може вважатися зміною істотних умов праці, оскільки такі повноваження не були передбачені посадовою інструкцією начальника служби безпеки порту ОСОБА_4 і ніяким чином не вплинули на обсяг його організації виробництва і праці (а.с.90-96).

Не може вважатись і зміною істотних умов праці і припинення дії перепустки на імя ОСОБА_4, оскільки постійним місцем роботи позивача був кабінет в приміщенні будівлі порту де відсутня система контролю управління доступом, що підтвердив сам ОСОБА_4 у судовому засіданні, відтак позивач не був обмежений у виконанні своїх безпосередніх посадових обовязків за встановленим роботодавцем постійним місцем його роботи. Крім того, пунктами 2.4.4., 2.6. «Положення про режим охорони та перепускну систему на окремих обєктах ДП «МТП «Чорноморськ», затвердженого наказом №674 від 25.11.2016р. співробітники СБ при виконанні своїх службових обовязків мають право безперешкодного входу на всі обєкти і адміністративні будівлі у будь-який час. Забороняється перешкоджати службовій діяльності працівників СБ, відділів охорони СБДР при виконанні ними своїх обовязків. Тобто, ОСОБА_4 за своєю посадою та в силу зазначених вище положень мав безперешкодний доступ на всі обєкти і адміністративні будівлі порту у будь-який час і за відсутності перепустки. Крім того, судом враховується та обставина, що рішення про припинення дій перепусток щодо робітників порту, в тому числі і відносно ОСОБА_4 було прийнято 22.08.2017р., в той же час ОСОБА_4 з 28.08. по 09.09.2017р. перебував на лікарняному, а в перший день виходу на роботу (11.09.2017р.) був звільнений за власним бажанням. Позивач не надав суду жодного належного доказу, який би вказував, що йому в період з 22.08. по 27.08.2017р. перешкоджали у виконанні службових обовязків за відсутності перепустки.

Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, з урахуванням закону, який регулює виниклі правовідносини, приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 не було доведено факту порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало його до розірвання трудового договору з власної ініціативи, суд вважає, що відсутні правові підстави для зміни формулювання його звільнення та визнання незаконним наказу про його звільнення. Відтак, предявлені позовні вимоги в цій частині є безпідставні, не доведені, а відтак не підлягають задоволенню. Всі інші заявлені позовні вимоги є похідними від зазначених вище вимог, а відтак не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268,279 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», за участю третьої особи ОСОБА_5 - про зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 20 квітня 2018р.

Суддя