Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

місто Київ

справа № 243/10884/15-ц

провадження № 61-518 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Совєтському районі м. Макіївки Донецької області,

розглянув касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Совєтському районі м. Макіївки Донецької області на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року у складі судді Ільяшевич О.В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Будулуци М. С., Космачевської Т. В., Курило В. П.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Совєтському районі м. Макіївки Донецької області (далі - Відділення) про стягнення невиплачених щомісячних страхових виплат за період з червня 2014 року до листопада 2015 року у розмірі 42 650, 46 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн.

На обґрунтування позову посилався на те, що під час виконання трудових обов'язків у шкідливих умовах праці він отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 24 березня 2010 року, серії ДОН-04 № 021235, йому встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40 % та інвалідність 3 групи. Відповідачем призначено щомісячну страхову виплату у сумі 40% від середнього заробітку. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції Відділення припинило здійснення страхових виплат з червня 2014 року. Позивач вважає, що діями Відділення з невиплати йому страхових виплат порушено його права. ОСОБА_3 стверджував, що відсутні передбачені законом підстави для припинення належних йому виплат.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з Відділення на користь позивача суму заборгованості з нездійснених щомісячних страхових виплат за період з 01 червня 2014 року до 28 лютого 2015 року у розмірі 21 845, 70 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що відповідачем визнано заборгованість перед ОСОБА_2 з виплати щомісячних страхових виплат. Згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531, від 05 листопада 2014 року № 637, від 07 листопада 2014 року № 595 та постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) від 11 грудня 2014 року № 20 запроваджено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції, зокрема особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. За визначенням суду наведеними нормативними актами не регулюються питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення антитерористичної операції не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади України.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 протягом періоду з червня 2014 року до 28 лютого 2015 року проживав на території проведення антитерористичної операції, суд зробив висновок про обґрунтованість вимог у частині стягнення грошових коштів, нарахованих за цей період. Суд відмовив у задоволенні вимог у частині стягнення страхових виплат за період з 01 березня 2015 року до листопада 2015 року. За цей період призначення страхових виплат на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2012 року № 637 позивачу як внутрішньо переміщеній особі мало здійснюватися за місцем перебування такої особи на обліку згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Втім, ОСОБА_2 із заявою до відповідного відділення Фонду у м. Запоріжжі, де з 17 березня 2015 року до 01 березня 2016 року перебував на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Запоріжжя, не звертався.

У частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди суд виходив з того, що відсутній законодавчий акт, який передбачає відшкодування страховиком моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого нездійснення страхових виплат. Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (як в чинній редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, так й в попередній редакції від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV) не передбачає такого виду відповідальності відповідача.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтоване тим, що відповідач визнав та погодився з існуванням та розміром заборгованості перед позивачем з виплати щомісячних страхових платежів за період з 01 червня 2014 року до 28 лютого 2015 року. Позивач у зазначений час проживав на території проведення антитерористичної операції й обмеження, встановлені постановами Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531, від 05 листопада 2014 року № 637, від 07 листопада 2014 року № 595, на позивача у цей період не поширювалися.

Погодившись із встановленими судом першої інстанції обставинами у справі, суд апеляційної інстанції вказав на правильність застосування норм процесуального права та на відсутність порушень норм матеріального права в ухваленому судовому рішенні.

Відповідач, не погодившись з постановленими судовими рішеннями, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, просив рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтовується посиланням на неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій. Заявник вказував на відсутність постанови про припинення страхових виплат позивачу в період з червня 2014 року до вересня 2015 року, а також на те, що Відділення свій обов'язок щомісячного призначення страхових виплат виконало, а обов'язок своєчасного їх одержання покладається виключно на позивача, який жодних заходів задля цього не вжив. Судами також не враховано такої істотної обставини у справі, як відкриття особистого рахунку ОСОБА_2 у банку на тимчасово окупованій території, при цьому нові реквізити для проведення щомісячних страхових виплат до Відділення, що було переміщено в 2014 році до м. Слов'янськ Донецької області, позивач не надав. У зв'язку з цим Відділення не мало можливості перераховувати грошові кошти заявнику. Позивач не довів, що ним вживалися заходи для своєчасного отримання страхових виплат. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуваннями на тимчасово окупованій території органами державної влади не здійснюється. Відповідач також посилався на існування військового стану на території за місцем проживання ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 19 жовтня 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 року № 2 початком роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанцій, у порядку, встановленому процесуальним законом.

Верховний Суд вислухав доповідь судді-доповідача, дослідив касаційну скаргу та додані до неї документи, матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV) (далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду справи встановлено, що під час виконання трудових обов'язків у шкідливих умовах праці ОСОБА_2 отримав професійне захворювання. Позивачу 24 березня 2010 року висновком МСЕК, серії ДОН-04 № 021235, встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40 % та інвалідність 3 групи. З огляду на зазначене, відповідачем призначено щомісячну страхову виплату у сумі 40% від середнього заробітку.

Згідно з довідкою відповідача про суми страхових виплат потерпілому (членам його сім'ї) та страхових витрат на медичну та соціальну допомогу, ОСОБА_2 протягом періоду з червня 2014 року до жовтня 2015 року нараховані, проте не виплачені страхові виплати на загальну суму 40 801 ,00 грн.

З 17 березня 2015 року до 01 березня 2016 року позивач перебував на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Запоріжжя.

З початком проведення антитерористичної операції, Відділення припинило здійснення страхових виплат з червня 2014 року. На виконання пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, з 02 лютого 2014 року Відділення переміщено із зони проведення АТО й на теперішній час зареєстровано й перебуває у м. Слов'янську.

Призначення та сплата страхових виплат потерпілим на виробництві внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання здійснюється робочими органами виконавчої дирекції Фонду відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселились з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 05 червня 2014 року № 1313-VII) у районі проведення АТО можуть вводитися тимчасові обмеження прав і свобод громадян.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» установлено, що призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення АТО на території Донецької та Луганської областей.

Національний банк України (далі - НБУ) постановою від 23 липня 2014 року № 436 на території Донецької та Луганської областей з 24 липня 2014 року запровадив надзвичайний режим роботи банківської системи.

Постановою від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» НБУ зобов'язав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового зв'язку, які є учасниками платіжних систем, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою.

Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення АТО, встановлено постановою Правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12 січня 2015 року за № 6/26451. У пункті 1 розділу III цього Порядку зазначено, що особи, які тимчасово переміщені, мають право на продовження раніше призначених та нарахованих страхових виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування).

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII, а також Закону України від 16 вересня 2014 року № 1680-VII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» м. Макіївка Донецької області визнано тимчасово окупованою територією.

Особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Суди встановили, що ОСОБА_2 до Відділення у період з червня 2014 року до 28 лютого 2015 року із заявою про виплату щомісячних страхових виплат не звертався, на облік як внутрішньо переміщена особа не ставав. При переміщенні Відділення із зони проведення АТО усі документи щодо діяльності Фонду, у тому числі особові справи потерпілих на виробництві, залишилися на непідконтрольній території. Позивач за новим місцем розташування до Відділення не звертався, будь-якої інформації не запитував, доказів переміщення з тимчасово окупованої території не надавав.

Державою на законодавчому рівні гарантовано та врегульовано питання надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду потерпілим на виробництві, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО. З метою захисту їх прав ухвалено Закон України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а також акти Кабінету Міністрів України, інші нормативно-правові акти. На законодавчому рівні визначено, що фінансування видатків з бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на тимчасово неконтрольованих українською владою територіях здійснюватиметься тільки після повернення цих територій під контроль органів державної влади України.

Такий самий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року № 6-51цс17. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах.

Щодо вимоги позивача про стягнення суми страхової виплати у період з березня 2015 року до листопада 2015 року Верховний Суд зробив висновок про відмову у задоволенні цієї вимоги, оскільки з 17 березня 2015 року до 01 березня 2016 року позивач перебував на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Запоріжжя.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531 Правлінням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України видано постанову від 11 грудня 2014 року № 20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» (далі - Порядок). Цю постанову прийнято з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Як визначено у пункті 1 зазначеного Порядку, його дія поширюється на фізичних осіб, які постійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце проживання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на страхові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення).

Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», згідно з якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок). Відповідно до пункту 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2015 року № 239, від 26 серпня 2015 року № 636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Аналіз змісту постанов Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531, від 05 листопада 2014 року № 637, від 07 листопада 2014 року № 595 та постанови Правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20 дає підстави для висновку, що цими нормативними актами визначено окремий спеціальний порядок здійснення страхових виплат особам, які тимчасово переміщені з району проведення антитерористичної операції, зокрема запроваджено певні особливості й обмеження виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам, що носить об'єктивний характер.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у період з червня 2014 року до 28 лютого 2015 року позивач з району проведення антитерористичної операції не переселявся на контрольовану державними органами України територію та не був взятий на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а отже, обмеження, встановлені постановою Правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20, на нього не розповсюджуються.

Щодо іншого періоду, протягом якого позивач перебував на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківського району м. Запоріжжя з 17 березня 2015 року до 01 березня 2016 року, Верховний Суд враховує відсутність його звернень протягом цього періоду до відповідного відділення із заявою про виплату йому щомісячних страхових виплат, що є підставою для висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за період з березня 2015 року до жовтня 2015 року.

Верховним Судом також надано оцінку обґрунтованості посилань судів першої та апеляційної інстанцій на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», від 07 лютого 2014 року у справі «Пічкур проти України» в контексті застосування правила статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналіз змісту наведених рішень дає підстави для висновку, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано практику ЄСПЛ, норми матеріального права. Зокрема, доводи зазначених судів про те, що право позивача порушено й підлягає захисту державою з посиланням на такі самі обставини, що встановлені в рішенні ЄСПЛ від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», є безпідставними, оскільки у пункті першому цього рішення ЄСПЛ зазначено, що заявники перебували під юрисдикцією Республіки Молдова для цілей статті першої, але її відповідальність за оскаржувані дії має оцінюватися у світлі позитивних зобов'язань Молдови за Конвенцією. Ці зобов'язання стосуються і заходів, потрібних для відновлення її контролю над територією Придністров'я як вираження своєї юрисдикції, і заходів із забезпечення поваги до прав заявників.

Посилання судів попередніх інстанцій на рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» та рішення від 07 лютого 2014 року у справі «Пічкур проти України», зокрема у частині висновків недопустимості невиконання державою своїх зобов'язань з причин відсутності коштів у відповідача й неможливості отримання нарахованих страхових виплат позивачем у зв'язку з його проживанням на території, непідконтрольній уряду України, є також безпідставним, оскільки зазначені рішення стосуються іншої правової ситуації та відмінних обставин виникнення спірних правовідносин.

Верховний Суд визнає належним застосування до розглядуваної судом правової ситуації рішення ЄСПЛ у справі TSEZAR AND OTHERS v. UKRAINE від 13 лютого 2018 року. За змістом цього рішення основна відмінність між станом заявників, які проживають на тимчасово окупованій території Донецької області у порівнянні з положенням осіб, які проживають на території інших регіонів України, що контролюються урядом, полягає в тому, що в місті проживання заявників уряд не здійснює свої повноваження; це значною мірою обмежує, якщо не позбавляє уряд можливості ефективно виплачувати соціальну допомогу та цій території. Така оцінка обставин на сході України надала підстави Європейському суду з прав людини для висновку про відсутність дискримінації заявників, а відповідно, й для визнання необґрунтованою їх скарги (пункти 77, 78 рішення).

Верховний Суд виходить з того, що нарахування страхових виплат Відділенням у зазначений період здійснювалося, постанови про припинення нарахувань не приймалися, а отже, ОСОБА_2 має правову можливість реалізувати своє право на отримання нарахованих страхових платежів у повному обсязі в разі проживання на території, підконтрольній Уряду України. З огляду на зазначене, Верховний Суд зробив висновок про відсутність порушень прав позивача, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, чинними нормативними актами, що регламентують порядок здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг у період збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади України території.

Враховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували аналізовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема статей 46, 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Верховний Суд зробив висновок про скасування рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року в частині задоволення позову й ухвалення нового рішення у справі про відмову в позові повністю.

Керуючись статтями 389, 400, 402, 409, 412, 416, частиною п'ятою статті 268 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Совєтському районі м. Макіївки Донецької області задовольнити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року в частині задоволення позову скасувати, постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Совєтському районі м. Макіївки Донецької області про стягнення невиплачених щомісячних страхових виплат та відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак