Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 757/27254/15-ц

провадження № 61-3428 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання поруки припиненою.

Позов мотивовано тим, що 16 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та приватним підприємством «Алказар» (далі - ПП «Алказар») було укладено кредитний договір № 0, згідно з яким останнє отримало кредит у сумі 36 890,00 доларів США та зобов'язалося повернути суму кредиту з відповідними процентами до 16 травня 2011 року, сплачуючи її частинами згідно з графіком. Кредит було забезпечено заставою обладнання відповідно до договору застави від 16 травня 2008 року № 126704 та порукою згідно з договором від 16 травня 2008 року № 203973, за яким поручитель ОСОБА_3 зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання ПП «Алказар» усіх його зобов'язань, що виникли за кредитним договором від 16 травня 2008 року № 0; відповідальність поручителя і боржника є солідарною. ПП «Алказар» повинно було погасити кредит до 16 травня 2011 року, проте останнє перестало сплачувати щомісячні платежі з 11 серпня 2008 року. Банк звернувся із позовом про стягнення боргу лише 12 липня 2011 року. Вважає, що порушенням кредитного зобов'язання слід рахувати несплату чергового платежу, передбаченого графіком, тому порука припинилася зі спливом 6 місяців після несплати боржником чергового щомісячного платежу.

Змінивши під час розгляду предмет позову, ОСОБА_3 остаточно просив визнати поруку, що виникла на підставі договору поруки від 16 травня 2008 року № 203973, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ним, припиненою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано припиненою поруку, що виникла на підставі договору поруки, укладеного 16 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що банк у межах шестимісячного строку з часу останньої сплати чергового щомісячного платежу не звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором, а тому порука є припиненою.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором встановлено до 16 травня 2011 року. ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ПП «Алказар» та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у липні 2011 року, тобто в межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Апеляційний суд виходив із того, що в разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, проте, як зазначив апеляційний суд, місцевий суд не звернув уваги на те, що вимог про припинення поруки з певного часу позивач не заявляв, а просив визнати поруку повністю припиненою; питання щодо обсягу відповідальності поручителя у разі припинення поруки за певними щомісячними платежами не було предметом розгляду цієї справи і таке питання може бути вирішено при розгляді вимог про стягнення боргу. Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 вересня 2011 року, яким із позичальника і поручителя стягнуто заборгованість за кредитним договором, скасовано ухвалою цього суду від 8 квітня 2014 року. Також апеляційний суд зауважив, що питання припинення поруки у справах про стягнення боргу вирішується незалежно від заявленого позову про припинення поруки, і позивач мав право заявити зустрічний позов про припинення поруки, проте таких дій не вчинив та оскаржував факт укладення ним договору поруки, у зв'язку з чим у справі про стягнення боргу призначалася почеркознавча експертиза, а потім у зв'язку із заявленням цього позову у серпні 2015 року провадження у справі про стягнення боргу було зупинено, що, як вважав апеляційний суд, фактично призвело до тривалого розгляду справи.

У листопаді 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року, яке заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме: неправильно витлумачив частину четверту статті 559 ЦК України, не застосував статті 251, 252 ЦК України; ототожнив поняття виконання боржником зобов'язань із повернення кредитних коштів частинами та повернення останнього із чергових платежів, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного й необґрунтованого рішення. Посилається на незаконність висновків про те, що банк у липні 2011 року пред'явив позов до поручителя у межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Крім того, апеляційним судом порушено норми процесуального права, а саме: частину першу статті 303, пункт 4 частини першої статті 316 ЦПК України, оскільки апеляційний суд не перевірив рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, хоча за встановлених обставин справи щодо щомісячних платежів мав право задовольнити позов частково. Звертає увагу на те, що доводи апеляційних скарг відповідачів ґрунтувалися саме на припиненні поруки за певними щомісячними платежами, хоча відповідачі і просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, що і зробив апеляційний суд на порушення частини першої статті 303 ЦПК України. У зв'язку з цим заявник вважає, що висновки суду про те, що питання обсягу відповідальності поручителя у разі припинення поруки за певними щомісячними платежами може бути вирішено при розгляді вимог про стягнення боргу, порушують статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як за своєю суттю є відмовою у доступі позивача до правосуддя. Разом із тим зазначає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, тому підлягає залишенню в силі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 14 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі, а ухвалою від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін з огляду на таке.

Судом установлено, що 16 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ПП «Алказар» укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 36 890 доларів США зі сплатою 13,9 % річних строком до 16 травня 2011 року. Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено повернення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіка погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 203973, згідно з яким останній зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання ПП «Алказар» усіх його зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до пункту 2.2 договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 10 робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом). Термін виконання основного зобов'язання - 16 травня 2011 року.

Таким чином, установлено, що погашення кредиту мало відбуватися шляхом внесення щомісячних платежів та що в такому разі строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості, наданою ПАТ «УкрСиббанк», останній платіж на погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором здійснено 7 листопада 2008 року.

ПАТ «УкрСиббанк» у липні 2011 року звернулося до суду з позовом до ПП «Алказар», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто в межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 5 вересня 2011 року позов банку про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, а в подальшому ухвалою суду від 8 квітня 2014 року заочне рішення скасовано та на час розгляду цієї справи в суді провадження у справі про стягнення боргу триває.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, у тому числі і за кредитним договором, укладеним із ПП «Алказар».

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Посилаючись на викладене, зважаючи на те, що кредитор звернувся з вимогою до поручителя в межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, апеляційний суд обгрунтовано вважав помилковим висновок місцевого суду про визнання поруки повністю припиненою, зазначивши при цьому, що питання обсягу відповідальності поручителя у разі припинення поруки за певними щомісячними платежами не було предметом розгляду цієї справи, і таке питання може бути вирішено при розгляді вимог про стягнення боргу.

Разом із тим апеляційний суд належно оцінив ту обставину, що заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 вересня 2011 року про стягнення боргу скасовано ухвалою цього ж суду від 8 квітня 2014 року; питання припинення поруки у справах про стягнення боргу вирішується незалежно від заявленого позову про припинення поруки.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме: неправильно витлумачив частину четверту статті 559 ЦК України, не застосував статті 251, 252 ЦК України; ототожнив поняття виконання боржником зобов'язань із повернення кредитних коштів частинами та повернення останнього із чергових платежів, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного й необґрунтованого рішення, є помилковими, спростовуються установленими судом обставинами справи, на підставі яких апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника в касаційній скарзі на незаконність висновків суду про те, що банк у липні 2011 року пред'явив позов до поручителя у межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, спростовуються матеріалами справи, тому ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом порушено норми процесуального права, а саме: частину першу статті 303, пункт 4 частини першої статті 316 ЦПК України, оскільки апеляційний суд не перевірив рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, хоча за встановлених обставин справи щодо щомісячних платежів мав право задовольнити позов частково, є помилковими і не спростовують висновків апеляційного суду за наслідками розгляду справи, враховуючи, що питання припинення поруки у справах про стягнення боргу вирішується незалежно від заявленого позову про припинення поруки.

Безпідставними і такими, що не впливають на правильність висновків апеляційного суду, за встановлених обставин справи, є посилання заявника в касаційній скарзі на те, що доводи апеляційних скарг відповідачів ґрунтувалися саме на припиненні поруки за певними щомісячними платежами, хоча відповідачі і просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, що і зробив апеляційний суд на порушення частини першої статті 303 ЦПК України.

Підстави для висновків про порушення апеляційним судом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо відмови позивачу у доступі до правосуддя відсутні.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргупредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик