Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 359/1583/16-ц

провадження № 61-1423св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Воробйової Н. С., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»), в якому просила: скасувати наказ від 21 грудня 2015 року № 11-07/1-1309.1/п про переведення її на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва вантажного терміналу комплексу наземного обслуговування; поновити їй строк на оскарження наказу від 28 серпня 2015 року № 01-07-228 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства»; визнати недійсним (скасувати) його положення, які стосуються скорочення, та визнання внесені ним зміни змінами істотних умов праці щодо найменування посад та найменування підрозділу підприємства на підставі положень статей 32, 40 КЗпП України; поновити її на попередній роботі в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 22 грудня 2015 року на посаді, яка після змін істотних умов праці має найменування «начальник відділу контролю якості»; стягнути різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи та стягнути моральну шкоду у розмірі 10 500 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 1997 року працює в аеропорту «Бориспіль», який на цей час іменується ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль». З 2009 року працює на посаді начальника служби якості.

28 серпня 2015 відповідач видав наказ № 01-07-228 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства», відповідно до якого з 01 грудня 2015 виключено з організаційної структури та скорочено в штатному розписі підприємства підрозділ служба якості, а з 01 вересня

2015 року до штатного розпису підприємства включено підрозділ відділ контролю якості. Посада начальника служби якості скорочена разом зі службою, а в штатному розписі відділу контролю якості включено посаду начальника відділу.

На підставі оскаржуваного наказу від 28 серпня 2015 року позивача

16 вересня 2015 року попереджено про заплановане вивільнення з

01 грудня 2015 року відповідно до статті 49-2 КЗпП України, а згодом

02 жовтня 2015 року позивач була ознайомлена з новим попередженням про заплановане вивільнення, але вже з 22 грудня 2015 року.

На підставі пункту 3 оскаржуваного наказу для проведення конкурсу на заміщення вакантних посад у новоствореному структурному підрозділі було створено конкурсно-кваліфікаційну комісію, результати роботи якої повинні бути оформлені відповідним протоколом. На засідання комісії позивача запрошено не було, дізнавшись про час і місце її засідання, позивач з власної ініціативи, з'явилась на це засідання під час його проведення та заявила членам комісії про те, що має пріоритетне право на посаду начальника відділу контролю якості в новому штатному розписі. Крім позивача, комісія заслухала ще одного кандидата на посаду начальника відділу контролю якості, де переважна більшість членів комісії віддали перевагу позивачу, але за рішенням голови комісії було призначено повторне засідання комісії, яке відбулось за три дні. Позивач стверджувала, що в цей період на членів комісії здійснювався адміністративний тиск, метою якого було змушення не голосувати за її кандидатуру. Та за результатами повторного засідання комісії позивачу було відмовлено у призначенні на посаду начальника відділу контролю якості, а на цю посаду прийняли працівника, який до цього був у підпорядкуванні позивача, про що було складено відповідний протокол. Позивач зазначала, що їй пропонувались вакантні посади, але вона сподівалась, що буде переведена на посаду начальника відділу контролю якості відповідно до нового штатного розпису. В зв'язку з тим, що двомісячний термін про заплановане вивільнення добігав кінця, вона була вимушена надати згоду на переведення на одну з вакантних посад, щоб не залишитись без роботи та коштів на життя.

Відповідно до наказу від 21 грудня 2015 року за № 11-07/1-1 309.1/п

ОСОБА_1 з 22 грудня 2015 року була переведена на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва вантажного термінала комплексу наземного обслуговування з посадовим окладом меншим, ніж мала на попередній посаді. На її звернення з метою захисту своїх прав у позасудовому порядку до т.в.о. генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» ОСОБА_4, позивач листом від 21 січня

2016 року № 01-22/2-7 за підписом в.о. генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» ОСОБА_5 була повідомлена, що всі заходи стосовно її переведення проведені в межах чинного законодавства.

Відповідно до оскаржуваного нею наказу введені відповідачем зміни фактично полягають у перенайменуванні підрозділу «служба якості» у підрозділ «відділ контролю якості», що потягло за собою зміну найменування посади «начальник служби якості» на «начальник відділу контролю якості». При цьому в штатному розписі підприємства залишився підрозділ, який виконує організаційно-контрольні функції у сфері управління якістю, змінилося лише його найменування, і цей підрозділ як очолювався, так і продовжує очолюватись начальником, а змінилося лише найменування посади.

За таких обставин, на думку позивача, у відповідача не було підстав попереджати її про наступне вивільнення, а відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України роботодавець мав лише повідомити працівника не пізніше ніж за два місяці до введення відповідних змін істотних умов праці, внаслідок чого, якщо працівник, який не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України та частини другої статті 49-2 КЗпП України мало бути враховано її переважне право на залишення на роботі, а саме, що посаду начальника служби якості вона обіймала з 2009 року, має дві вищі освіти, володіє іноземною мовою, має міжнародні сертифікати у сфері управління якістю, екологічного менеджменту, проведення аудитів, сертифікати ІАТА в авіаційній галузі, досвід управління робочими групами на підприємстві для реалізації окремих міжнародних проектів, брала участь у міжнародних заходах АСІ, ІАТА, протягом чотирьох років виконувала обов'язки представника вищого керівництва - керівника ІСМ (інтегрована система менеджменту), а також, що за весь час роботи як на посаді начальника служби якості, так і на інших посадах, до дисциплінарної відповідальності не притягувалась.

Працівник, якому була надана перевага під час проведення так званого конкурсу, має значно менший досвід керівної роботи, нижчу кваліфікацію та досвід роботи, іноземною мовою не володіє.

В порушення вимог частини другої статті 49-4 КЗпП України профспілкова організація не була завчасно повідомлена про зміни в організації роботи та причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Позивач зазначала, що внаслідок протиправних дій відповідача, переведення її на нижчеоплачувану роботу менеджера з обслуговування вантажів з посадовим окладом 7 500 грн, в той час як за передньою посадою начальника служби якості її посадовий оклад становив 10 500 грн, вона втратила в заробітній платі, а також роботу, яка приносила їй не тільки достатній рівень матеріального забезпечення, а й задоволення від її виконання, що негативно відобразилось на її житті та емоційному стані. Завдану їй моральну шкоду оцінює на рівні розміру її середнього заробітку на посаді начальника служби якості - 10 500 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

22 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про поновлення на роботі, стягнення різниці в заробітку та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Бориспільського міськрайонного суд Київської області від 22 квітня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

13 липня 2016 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

24 червня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення оскаржуваних судових рішень, судами першої та апеляційної інстанцій застосовано норми статті 32 КЗпП України та стаття 40 КЗпП України. Однак ці статті є взаємовиключними. Кожна з них регулює не пов'язані між собою правовідносини. Кожна з них встановлює не пов'язані між собою правові механізми. А тому суди першої та апеляційної інстанцій не визначили, які правовідносини випливають із встановлених по справі обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

26 серпня 2016 року представником ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» - ОСОБА_6 подано заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

24 червня 2016 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 1997 року на різних посадах працювала в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», в тому числі з

08 листопада 2010 року по 22 грудня 2015 року на посаді начальника служби якості.

Наказом ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 28 серпня 2015 року

№ 01-07-228 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства» з 01 вересня 2015 року створений в організаційній структурі підприємства та включений до штатного розпису підприємства підрозділ - відділ контролю якості, безпосередньо підпорядкований генеральному директору, з посадами та підрозділами: начальник відділу в кількості 1 одиниця, підрозділ охорони навколишнього середовища з посадами: начальник групи в кількості 1 одиниця, інженер-еколог в кількості 1 одиниця, підрозділ групи моніторингу якості послуг з посадами: провідний інженер (керівник групи) в кількості 1 одиниця, інженер в кількості 2 одиниці, підрозділ групи з інтегрованої системи менеджменту з посадами: провідний інженер (керівник групи) в кількості 1 одиниця, інженер в кількості 1 одиниця.

Водночас зазначеним наказом з 01 грудня 2015 року вирішено виключити з організаційної структури та скоротити в штатному розписі підприємства підрозділ служби якості з такими посадами та підрозділами: начальник служби в кількості 1 одиниця, заступник начальника служби в кількості

1 одиниця, провідний інженер в кількості 1 одиниця, інженер в кількості

3 одиниці; підрозділ охорони навколишнього середовища з посадами: начальник групи в кількості 1 одиниця, інженер-еколог в кількості

1 одиниця.

Відповідно до пункту 3 цього наказу для проведення конкурсу на заміщення вакантних посад у новоствореному структурному підрозділі зазначено: створити конкурсно-кваліфікаційну комісію у складі: голова комісії - головний інженер, члени комісії: заступник генерального директора з операційної діяльності, начальник комплексу наземного обслуговування, адміністративний директор, начальник відділу кадрів, начальник юридичної служби, начальник відділу з питань запобігання та виявлення корупції, начальник відділу контролю якості з авіаційної безпеки, начальник служби зовнішніх відносин та протокольних заходів, начальник відділу організації і оплати праці, начальник мобілізаційного підрозділу, секретар комісії - провідний фахівець відділу кадрів.

Крім цього, в пункті 3 наказу зазначено: комісії провести засідання та надати оформлений належним чином протокол на затвердження генеральному директору в строк до 31 серпня 2015 року.

Пунктом 4 цього наказу передбачено: особі, призначеній на посаду начальника відділу контролю якості, в термін до 15 вересня 2015 року розробити положення про відповідні структурні підрозділи та посадові інструкції працівників і внести зміни до відповідних організаційно-розпорядчих документів.

Згідно з пунктом 5 наказу заступнику генерального директора з економіки та фінансів ОСОБА_4 необхідно організувати внесення відповідних змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства.

На виконання вимог статті 49-2 КЗпП України із зазначеним наказом, а також із запланованим вивільненням позивач була ознайомлена 16 вересня 2015 року, що підтверджується попередженням про заплановане вивільнення від 16 вересня 2016 року (а. с. 6), а також документом із назвою «аркуш ознайомлення з документом» (а. с. 28).

ОСОБА_1, будучи обізнаною про зміни в організації виробництва на підприємстві, що стосувались створення нового та скорочення діючого підрозділу, в якому вона працювала, взяла участь у засіданнях конкурсно-кваліфікаційної комісії з підбору кандидата на заповнення вакантної посади начальника відділу контролю якості від 31 серпня 2015 року та від

02 вересня 2015 року.

В ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» діє Положення про роботу конкурсно-кваліфікаційної комісії з підбору персоналу, затверджене наказом від 11 серпня 2014 року № 01-07-816, відповідно до якого конкурсно-кваліфікаційна комісія створюється відповідно до наказу генерального директора для забезпечення підприємства працівниками потрібних професій і кваліфікації згідно з цілями, стратегією та профілем підприємства, зовнішніми та внутрішніми умовами його діяльності, колегіальний орган створюється з метою відбору кандидатів, які найбільше відповідають вимогам до вакантної посади.

Наказом ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 23 серпня 2015 року

№ 01-07-222 затверджена Процедура підбору персоналу, відповідно до пункту 4.9 якої підбір кандидатів на вакансії може здійснюватись індивідуально чи за конкурсом. Конкурсний підбір на вакансії включає проведення засідання конкурсно-кваліфікаційної комісії зі складанням протоколу. Для цього на підприємстві діє комісія відповідно до Положення про роботу конкурсно-кваліфікаційної комісії з підбору персоналу, затвердженого наказом «Про створення колегіальних органів». Рішення Комісії оформлюється протоколом.

Відповідно до протоколу від 08 вересня 2015 року № 11-27/3-31 засідання конкурсно-кваліфікаційної комісії з підбору кандидата на заповнення вакантної посади начальника відділу контролю якості від 02 вересня

2015 року комісія вирішила клопотати перед в.о. генерального директора про призначення на посаду в.о. начальника відділу контролю якості ОСОБА_7. Іншим кандидатам відмовити у призначенні на посаду начальника відділу контролю якості. ОСОБА_1 запропонувати переведення до відділу контролю якості на іншу посаду згідно із штатним розписом цього підрозділу.

Про обізнаність із таким рішенням конкурсно-кваліфікаційної комісії позивача свідчить її окрема думка від 09 вересня 2015 року по протоколу

№ 11-27/3-31 від 08 вересня 2015 року, а також особистий підпис на протоколі про ознайомлення від 09 вересня 2015 року.

Згідно з особовою карткою ОСОБА_7, вона з 08 вересня 2015 року була призначена на посаду в.о. начальника відділу контролю якості, а з 07 грудня 2015 року - призначена на посаду начальника відділу контролю якості.

02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 повторно попереджена про заплановане вивільнення з 22 грудня 2015 року.

Згідно з актом від 16 грудня 2015 року № 11-26-191 «Про ознайомлення працівника з вакансіями» начальника служби якості ОСОБА_1 було ознайомлено з переліком наявних вакантних посад на підприємстві (службова записка «Про вакантні посади станом на 16 грудня 2015 року» від 16 грудня 2015 № 29-10-662) та позивач погодилась пройти співбесіду на посаду менеджера з обслуговування вантажів ВТ.

16 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримала направлення на співбесіду та керівником структурного підрозділу - начальником комплексу наземного обслуговування була рекомендована до працевлаштування.

Наказом від 21 грудня 2015 року № 11-071-1.309.1/п «Про переведення на іншу посаду» на підставі заяви позивача ОСОБА_1 її було переведено на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва, вантажний термінал комплексу наземного обслуговування з 22 грудня

2015 року постійно із збереженням попереднього середнього заробітку протягом 2 тижнів з дати переведення.

Згідно із цим наказом тарифний оклад за новою посадою позивача суттєво зменшився з 10 535 грн до 7 495 грн на місяць.

Постановляючи оскаржувані судові рішення, суди виходи із того, що будучи обізнаною про те, що на посаду начальника створеного внаслідок проведеної на підприємстві реорганізації конкурсно-кваліфікаційною комісією рекомендовано іншого працівника, посаду заступника начальника, якого було скорочено внаслідок проведеної реорганізації, та, будучи попередженою про майбутнє вивільнення з 22 грудня 2015 року, ОСОБА_1 була ознайомлена з переліком вакантних посад і за власною згодою була переведена на роботу до іншого структурного підрозділу в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», при цьому за змістом досліджених в судовому засіданні документів, весь час до свого переведення та протягом визначених чинним законодавством двох тижнів з моменту переведення на іншу посаду отримувала заробітну плату за попередньою посадою начальника служби якості, мала можливість вчасно оскаржити наказ від

28 серпня 2015 року № 01-07-228 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису підприємства» та доводити в суді своє переважне право на переведення на посаду начальника новоствореного підрозділу - відділу якості. Проте дала згоду на переведення на іншу посаду, тобто переведення відбулося у повній відповідності з частиною першою статті 32 КЗпП України.

Відповідачем дотримано вимог статті 49-2 КЗпП України щодо попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше як за два місяці, а також вимог частини першої статті 114 КЗпП України щодо збереження заробітної плати при переведенні на іншу постійну нижчеоплачувану роботу протягом двох тижнів з дня переведення.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Аналогічні розʼяснення викладені в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Статтею 32 КЗпП України визначено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Встановлено, що трудові правовідносини між сторонами припинилися відповідно до наказу від 28 серпня 2015 року № 01-07-228, яким внесено зміни до організаційної структури та штатного розпису підприємства. Відповідач перевів працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та попереджував за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що протягом встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку позивач ОСОБА_1 не оскаржувала спірний наказ від 28 серпня 2015 року

№ 01-07-228 та пропустила строк звернення до суду.

При цьому суди обґрунтовано визнали обставини, на які заявник посилається, як на підставу пропуску цього строку, зокрема на те, що позивач сподівалася на зміну керівництва підприємства та розраховувала на вирішення спору відповідачем в добровільному порядку шляхом надання їй переважного права на залишення на посаді начальника новоствореного відділу - припущеннями, оскільки вони не свідчать про реальні дії позивача, направлені на захист своїх трудових прав (звернення до КТС, правоохоронних органів тощо).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені представником

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

24 червня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило