Провадження № 22ц-824/1149/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр ембріональних тканин «Емселл» про встановлення факту, що має юридичне значення, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл», в якому просив встановити факт його перебування у трудових відносинах з ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл», зобов'язати відповідача видати йому накази про прийому на роботу та його звільнення, зобов'язати відповідача повернути йому трудову книжку із відповідними записами та стягнути з відповідача на його користь 19 716, 93 грн. за вимушений прогул і судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що з 10 квітня 2012 року по 04 вересня 2017 року працював водієм у ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл», при виході на роботу ним було написано заяву про прийом на роботу, надано копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, копію диплома з вкладишем та трудову книжку, яка залишалася у відповідача на весь період найму і досі в нього залишається. Його робоче місце знаходилось за адресою м. Київ, вул. Сирецька, 37А.

Вказує, що з квітня 2012 по 2015 рік він керував транспортним засобом марки «VOLVO V60» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1), що зареєстрований на ім'я директора ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл» ОСОБА_4

Починаючи з 2015 року і по 04 вересня 2017 року він керував транспортним засобом марки «VOLVO ХС70» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2), що зареєстрований за ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл». Його посадовий оклад дорівнював 3200 гривень. Зарплату з преміями він отримував вчасно, трудові обов'язки виконував належним чином, жодних дисциплінарних стягнень на нього не накладалось.

Разом з тим, 04 вересня 2017 року охорона ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл» відмовилася пропустити його на робоче місце, та у подальшому його повідомили про те, що його звільнено.

Пізніше йому стало відомо, що ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл» ніяких трудових відносин з ним не оформляло, тому він змушений звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги письмових доказів, які підтверджують факт наявності між сторонами трудових відносин, а також належним чином не дослідив усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо наявності між сторонами трудових відносин, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 посилається на те, що починаючи з 10 квітня 2012 року по 04 вересня 2017 року він працював водієм у ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл».

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_3 посилається зокрема на наступні докази:

- листування за допомогою засобів електронного зв'язку з ОСОБА_5 за період з 01 липня 2014 року по 31 січня 2016 року, що містять звіти про витрачені грошові кошти на транспортні засоби;

- листування за допомогою засобів електронного зв'язку з ОСОБА_6 (бухгалтером), в яких міститься інформація про подорожні листи;

- користування паливною карткою Shell Card № НОМЕР_3;

- наявність у нього ключа від транспортного засобу марки «VOLVO», відомостей про прізвища ім'я по батькові деяких працівників відповідача, документів, що підтверджують діагностику транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_2, фотографій зі спільного відпочинку;

- відмітку в закордонному паспорті про перебування на спільному відпочинку з працівниками підприємства;

- відповідь Управління патрульної поліції у м. Києві про складання на нього адміністративного протоколу 15 травня 2016 року під час керування транспортного засобу марки «VOLVO ХС70» державний реєстраційний номер НОМЕР_2;

- відповідь Регіонального сервісного центру в м. Києві про власників транспортних засобів з державними реєстраційними номерами: НОМЕР_2 та НОМЕР_1.

Однак, посилання ОСОБА_3 на те, що при виході на роботу ним було написано заяву про прийом на роботу, надано копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, копію диплома з вкладишем та трудову книжку не підтверджено жодним письмовим доказом.

Так, у матеріалах справи відсутні, зокрема, копії заяви про прийом на роботу, копії запису в журналі про передачу трудової книжки, про ознайомлення з будь-якими правилами на підприємстві тощо, позивачем не порушувалось питання про необхідність допиту свідків на підтвердження зазначених обставин.

Крім того, позивач зазначає, що його було прийнято на роботу до відповідача на посаду водія, проте на той час в штатному розписі ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл» відсутня посада водія (а.с.169-171).

З пояснювальної записки ОСОБА_5 вбачається, що останній у квітні 2012 року наймав позивача як водія для періодичного виконання завдань приватного характеру. Для виконання цих завдань він надавав автомобіль НОМЕР_1, який належав приватній особі та яким він на той час користувався. Його стосунки з ОСОБА_3 не мали регулярного характеру. За надані ним послуги він розраховувався особисто з власних коштів. З 2015 року ОСОБА_3 надавав йому послуги на автомобілі НОМЕР_2, який належав ТОВ «Центр ембріональних тканин «Емселл» і знаходився в його користуванні. Також він надав позивачу другий комплект ключів від автомобіля та паливну картку Shell для дозаправки авто. Він дозволяв ОСОБА_3 використовувати автомобіль в особистих цілях. 03 вересня 2017 року на його прохання ОСОБА_3 відмовився виконати поїздку, тому він прийняв рішення про припинення співпраці з ним. 04 вересня 2017 року він розрахувався з ОСОБА_3 особистими коштами, проте повернути комплект ключів та паливну картку останній відмовився. У день, коли на ОСОБА_3 було складено адміністративний протокол (15 травня 2016 року) він ніяких послуг не надавав, але ключ від автмобіля мав, тому міг користуватися автомобілем у власних цілях (а.с.167).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України (в редакції чинній станом на листопад 2013 року) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При вирішенні зазначено позову стороною позивача підлягають доведенню належними доказами факту існування між сторонами трудових правовідносин. Це докази про:

- допущення особи до роботи (проходження медичного огляду, копії заяв про прийом на роботу, анкет, листів про розгляд резюме, записи в журналі про передачу трудової книжки, про ознайомлення з будь-якими правилами на підприємстві тощо);

- виконання трудової функції (акти здачі робіт, довіреності, видані роботодавцем на працівника, записи в книзі скарг і пропозицій, листування з клієнтом, покази колег по роботі, контрагентів, телефонні розмови, фотографії на робочому місці, відеозапис на робочому місці тощо);

- виконання вимог щодо внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві (можна підтвердити показами охоронців на пропускні системі офісного центру, відеозаписами з камер спостереження на пропускних пунктах, пропускними картками, журналами реєстрації виходу на роботу тощо);

- виплату заробітної плати (підписи на платіжних документах, підписи в журналах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок тощо).

У кожному конкретному випадку необхідно надати всі належні докази, щоб підтвердити факт укладення трудового договору.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, зокрема дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не було надано належних, допустимих і достовірних доказів наявності між сторонами трудових відносин, а надані позивачем письмові докази не можуть вважатися належними доказами таких обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: