Справа № 182/4759/17
Провадження № 2/0182/429/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.02.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кобеляцької Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на наступне.

15.02.2017 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала ОСОБА_2 у борг десять тисяч гривень на строк до 16 травня 2017 року. Факт передачі грошей підтверджується розпискою, складеною власноруч відповідачкою. У встановлений договором строк ОСОБА_2 свої зобовязання щодо повернення грошей не виконала і ухиляється від виконання умов договору. Правовідносини щодо укладання договору позики врегульовані положенням Цивільного Кодексу України та іншими нормативно-правовими актами України. Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до норм статей 11, 626 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положеннями статей 525, 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору - є договір позики (стаття 1046 ЦК України). Відповідно до вимог статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є реальним, тобто укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 статті 1046 ЦК України). Згідно ч.2 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження його укладання та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з договором позики, укладеного між нею та відповідачкою, у разі несвоєчасного повернення боргу відповідачка зобовязана повернути їй борг з урахуванням 20 %. Тобто, станом на 16.08.2017 року борг позивачки становить 16 000,00 грн. Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Тому звернулась до суду.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала частково і суду пояснила, що просить стягнути з відповідачки лише 10 000 грн. боргу за розпискою, а на стягненні 6 000 грн. відсотків не наполягає.

Відповідачка про день та час розгляду справи по суті була повідомлена належним чином під час попереднього судового засідання 28.11.2017 року, про що власноручно поставила свій підпис на а.с.22. Однак, в судове засідання не прибула. Про причину неявки до суду не повідомила, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи суду не надала. 28.11.2017 року надала до суду свої заперечення і просила надати їй строк для сплати боргу добровільно. В запереченнях посилалась на те, що вона є мамою - одиначкою 4-х малолітніх дітей. Власного житла не має, тому вимушена орендувати житло. Протягом 2016 року вона орендувала квартиру у позивачки, була повинна сплачувати комунальні платежі та орендну плату за вказану квартиру, як вони й домовлялися. Але через брак коштів, постійні хвороби дітей та власний стан (в той час вона була вагітна), в неї не було можливості сплачувати вказані комунальні платежі та орендну плату. Через вказаний факт в неї утворилась заборгованість перед позивачкою в сумі 10 000, 00 грн. Позивачка вимагала віддати їй гроші та виїхати з належної їй квартири. Віддати гроші вона не могла, оскільки в неї їх не було, а з квартири вона з дітьми негайно виїхала. Крім того, позивачка вимагала, щоб вона написала їй розписку на суму заборгованості з вимогою віддати вказані гроші в сумі 10 000,00 грн. до 16 травня 2017 року. Вона написала таку розписку, сподіваючись на те, що у квітні 2017 року вона за строками вагітності народить дитину та отримає одноразову грошову допомогу від держави за народження дитини, а вказані гроші віддасть позивачці. До 16 травня 2017 року допомогу від держави за народження дитини вона ще не отримала, тому у вказаний в розписці строк віддати гроші не змогла. Коли ж я отримала вказані гроші, то працівники соціальної служби при Нікопольському виконавчому комітеті Нікопольської міської ради Дніпропетровської області змусили її зробити ремонт у квартирі, де вона мешкає, по вул.Добролюбова, 17/1-36, проконтролювавши закупки будівельних матеріалів за рахунок виданої їй державної допомоги, щоб створити її дітям належні умови проживання та виховання. Отже, вона по незалежним від неї причинам була позбавлена можливості вчасно віддати борг в сумі 10 000, 00 грн. позивачці. До закінчення ремонту в своїй оселі (до 31.12.2017 року) вона не отримує допомогу на дітей у повному обсязі; того мінімуму грошових коштів, які вона отримує, їй ледве вистачає на те, щоб нагодувати 4-х маленьких дітей. Навіть купувати їм необхідні ліки та предмети гігієни для неї дуже складно фінансово, вона опинилася в дуже складних матеріальних умовах. Саме тому на теперішній час в неї немає змоги оплатити борг у сумі 10 000,00 грн. позивачці. Але вона не заперечує проти вказаної заборгованості, обізнана, що, згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згодна сплатити заборгованість, але протягом 5 місяців, починаючи з 01.01.2018 року до 31.05.2018 року по 2 000,00 (дві тисячі) щомісяця. Що стосується сплати відсотків в сумі 20 % щомісяця з суми заборгованості, розміром 10 000, 00 грн., то в цій частині вона категорично не згодна з позовними вимогами, оскільки у розписці від 15.02.2017 року вказано, що вона зобовязується сплачувати 20 % з суми, але не вказано, що 20 % щомісяця. Ці відсотки могли б стягуватися за весь період заборгованості, а не щомісяця. Тому просить у позові до неї частково відмовити, стягнувши лише 10 000 грн.

Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку, що встановлені договором.

Як встановлено в судовому засіданні, 15.02.2017 року між сторонами по справі був укладений договір позики, відповідно до якого позивачка ОСОБА_1 передала відповідачці по справі ОСОБА_2 у борг 10 000 гривень на строк до 16 травня 2017 року. Факт передачі грошей підтверджується розпискою, складеною власноруч відповідачкою (а.с.11). У встановлений договором строк ОСОБА_2 свої зобовязання щодо повернення грошей не виконала і ухиляється від виконання умов договору. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення грошей, але відповідачка грошей не повернула. В запереченнях, наданих до суду, відповідачка факт боргу в розмірі 10 000 грн. визнала.

В звязку з тим, що відповідачем сума боргу добровільно не сплачена, суд вважає за необхідне стягнути заборгованість з відповідача примусово. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача і судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 10 000,00 грн. та судові витрати на суму 640, 00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області (м.Кривий Ріг) до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_3