Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20.02.2018 Справа №607/2640/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л. М.,

присяжних - Когут В. Г., Карпа О. В.,

за участю секретаря судового засідання Зарічної О. П.,

за участю прокурора Добрянська Н. М.

представника ТОККПНЛ, лікаря-психіатра Баранюк Н. М.,
особи, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_1 , законного представника особи, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за заявою представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра Баранюк Наталії Михайлівни про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його згоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ) лікар-психіатр Баранюк Н. М. звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 . В обґрунтування заяви покликається на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_1 психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих.

У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр Баранюк Н. М. заяву підтримала та просила задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні заперечила щодо задоволення заяви, пояснивши, що не вбачає необхідності у примусовому поміщенні ОСОБА_1 у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку.

Законний представник ОСОБА_1 його мати ОСОБА_2 у судовому засіданні вказала, що її син здоровий та не потребує примусового лікування у Тернопільській обласній комунальній клінічній психоневрологічній лікарні.

Особа, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що не потребує примусового лікування у Тернопільській обласній комунальній клінічній психоневрологічній лікарні, оскільки є здоровим та не страждає на жодні психічні розлади, просто склались тяжкі життєві обставини, чотири місяці тому народилась дитини , постійні сварки між його дружиною та матір`ю. Виліз на дзвіницю церкви , не з метою м самогубства , а лише привернути до себе увагу матері, оскільки спроби знайти спільну мову з нею залишались безрезультатними, відтак, він не вбачав іншого способу привернути до себе увагу рідних, але стрибати з висоти він наміру не мав , вказані дії не були спробою вчинення суїциду, оскільки він усвідомлював свої дії та розумів, що може спуститися звідти самостійно.
Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець с. Гаї Шевченківські, Тернопільського району, Тернопільської області поступив 18 лютого 2018 року на стаціонарне обстеження та лікування в 2 психіатричне відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні з приводу діагнозу Розлади адаптації із переважанням порушень емоцій та поведінки, суіцидальна спроба. Поступив повторно, доставлений машиною швидкої допомоги в супроводі матері та працівників поліції.

Як убачається із зазначеного у висновку комісії лікарів-психіатрів анамнезу, зокрема зі слів матері, самого пацієнта, запису чергового лікаря пацієнт 18 лютого 2018 року на фоні вжитого алкоголю, перебуваючи на вул. 15 Квітня виліз на дзвіницю біля церкви і погрожував, що стрибне. Перехожі люди побачивши це викликали працівників поліції, пацієнта зняли з дзвіниці, каретою швидкої допомоги у супроводі полісменів доставили в ТОККПНЛ. Також відомо, що в 2014 році була подібна ситуація після конфлікту пацієнт виліз на дах будинку, намагався стрибнути. Тоді ж обстежувався в З відділенні ТОККПНЛ. Зі слів пацієнта по лінії військомату перебував на обстеженні в 9 відділенні ТОККПНЛ. На час огляду ОСОБА_1 в свідомості, всі види орієнтації збережені, в мовний контакт вступає, проте веде себе дещо зверхньо, зухвало, на поставлені запитання відповідає по суті. Свій вчинок пояснює тим, що хотів адреналіну, екстриму, потрібно було розслабитися. Мислення послідовне, по темпу звичайне, психотичних порушень не виявлено, інетелектуально-мнестичні функції не порушені, емоційно нестійкий, схильний до афективних форм реагування,намагається порішати все і піти додому, не погоджується на стаціонарне обстеження та лікування, оскільки не бачить у цьому потреби.

Із змісту заяви про госпіталізацію вбачається, що підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_1 , які надійшли від його матері ОСОБА_2 . На підставі цих відомостей ОСОБА_2 була оглянута лікарем-психіатром ОСОБА_3 , яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації.

З приводу необхідності надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги у примусовому порядку у Тернопільській обласній комунальній клінічній психоневрологічній лікарні в умовах денного стаціонару психіатричного профілю, без її згоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Натомість, у судовому засіданні заявником не доведено наявності у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу.
Судом установлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 самостійно задовольняє свої життєві потреби та усвідомлює значення своїх дій. Також, у судовому засіданні ОСОБА_1 надав пояснення щодо зазначених у висновку комісії лікарів-психіатрів відомостей про обставини інциденту, за яких він вчинив зазначені у висновку дії, які були зумовлені емоційним стресом через непорозуміння з рідними.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

У відповідності із рішенням Європейського суду з прав людини у справі Акопян проти України особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. вищезазначене рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39; рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, п. 45, ЄСПЛ 2000-Х, та вищезазначене рішення у справі «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia), п. 114).

Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини (Kutzner v. Germany), п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України).

Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання, (Гласс проти Сполученого Королівства (Glass v. the United Kingdom) від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства (Christine Goodwin v. the United Kingdom) від 11 липня 2006 року).

А тому суд зауважує, що питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції.

Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоров`я шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи.

Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обов`язок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують.

А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, суд не вбачає необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару.

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до переконання, що в задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра Баранюк Наталії Михайлівни про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її згоди слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 264-265, 293-294, 339-342 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра Баранюк Наталії Михайлівни про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його згоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Повний текст рішення складений 22 лютого 2018 року.
Головуючий суддяЛ. М. Сливка