Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 759/285/15-ц

провадження № 61-7341св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КоротунаВ. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року в складі судді Усика Г. І.,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

26 вересня 2017 року представник ПАТ «Дельта Банк»подав апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року, яка ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року залишена без руху, оскільки апеляційна скарга подана після закінчення строків на апеляційне оскарження, а зазначені ПАТ «Дельта Банк»причини пропуску строку визнано неповажними, а також не сплачено судовий збір.

18 жовтня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало клопотання про продовження строків на усунення недоліків визначених ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року, в частині сплати судового збору, посилаючись на те, що відповідальний представник у даній справі не мав можливості сплатити судовий збір у визначений строк, оскільки перебував у відрядженні.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року клопотання

ПАТ «Дельта Банк» про продовження строків на усунення недоліків залишено без розгляду у зв'язку з тим, що на порушення частини третьої статті 73 ЦПК України до клопотання не додано доказів сплати судового збору.

24 жовтня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало заяву про усунення недоліків відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 09 жовтня

2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження, за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня

2015 року в справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що апеляційна скарга подана після закінчення строку на апеляційне оскарження, а зазначені підстави у клопотанні про поновлення строку не є поважними та у встановлений судом строк вимоги суду не виконані, у зв'язку із чим були застосовані положення статті 297 ЦПК України 2004 року.

У липні 2018 рокуПАТ «Дельта Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наведені причини пропуску строку оскарження рішення суду першої інстанції необґрунтовано визнано апеляційним судом неповажними.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 12 травня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» отримало рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року.

26 вересня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подалоапеляційну скаргу на указане рішення суду, при цьому пропустив процесуальний строк, встановлений для її подачі. У клопотанні про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції банк посилався на те, що у вересні 2017 року в ході внутрішньобанківської перевірки було виявлено, що копію оскаржуваного рішення було втрачено про що було складено довідку уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

09 жовтня 2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва зазначені підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду визнано неповажними, апеляційну скаргу залишено без руху і надано строк для усунення указаних недоліків.

25 жовтня 2017 року на адресу Апеляційного суду м. Києва від ПАТ «Дельта Банк» надійшла заява про поновлення строку, в якій позивач обґрунтував як поважну причину його пропуску, те що у вересні 2017 року в ході внутрішньобанківської перевірки ПАТ «Дельта Банк» виявлено, що копію оскаржуваного рішення було втрачено, що підтверджується довідкою складеною уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_9 та головним бухгалтером ОСОБА_10 Крім того, представник ПАТ «Дельта Банк», який супроводжував справу про звернення стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_7 звільнився та не передав матеріали справи новому представнику.

Відповідно до вимог частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Так, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником недоліки апеляційної скарги щодо наведення поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження не усунуто, а зазначені в апеляційній скарзі причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції не можуть бути визнані поважними.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» п. 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа &q?кі;Олександр Шевченко проти України&q?у ; 26 квітня 2007 року, справа&q?ти;Трух проти України&q?м ; від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 справа &q? н;Пономарьов проти України&quоб; від 3 квітня 2008 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі &q?сь;Пономарьов проти України&q?ил; від 03 квітня 2008 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам заявника про зазначені причини пропуску строку і зробив правильний висновок про їх неповажність.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська