РІШЕННЯ

Іменем України

21.02.2018 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді - Мартинишин М.О.

при секретарі - Потюк В.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3

до Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут

про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, скасування наказів, стягнення за час вимушеного прогулу з індексацією та компенсацією та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому після подання заяви про уточнення позовних вимог та просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за втрату частини заробітної плати, у звязку з порушенням термінів її виплати у сумі 51,69 грн.; накази про встановлення для працівників відділу 210 неповний робочий тиждень згідно графіка за серпень 2010 року,(січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад грудень) 2011 року та січень 2012 року - скасувати, а дні невиходу на роботу по даним наказам і графікам вважати днями вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на його користь кошти за час вимушеного прогулу з індексацією та компенсацію у сумі 21911,52 грн. та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплат належних коштів при звільненні за період з 26.04.2014 року по 31.01.2016 року у розмірі 40023,30 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що її при звільненні з роботи з ДП ЛНДРТІ 10.02.2012 року не виплатили належні суми при звільненні, а саме компенсацію у звязку з порушенням термінів її виплати з березня 2011 року лютий 2012 року у сумі 51,69 грн. Крім цього накази про встановлення для працівників відділу 210 неповний робочий тиждень згідно графіка за серпень 2010 року,(січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад грудень) 2011 року та січень 2012 року, які представник відповідача надав 24.03.2015 року вважає незаконними, оскільки більшості видані в другій половині місяця, без заяв працівників, по яких формувались графіки, відповідно такі накази не відповідають ст.56 КЗпП України, чим порушують чинне законодавство, такі підлягають скасуванню ,а робочі дні, що працівники не працював вважати днями вимушеного прогулу. У звязку із чим нею втрачено заробітну плату за час вимушеного прогулу з індексацією та компенсацію у сумі 21911,52 грн.. Крім цього з порушенням термінів виплати належних сум при звільненні вона має право на середній заробіток за час затримки виплат належних коштів при звільненні за період з 26.04.2014 року по 31.01.2016 року у розмірі 40023,30 грн.. Просить позов задовольнити

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, пояснення дав аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві. Просить уточнений позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що законних підстав звернення позивача до суду немає щодо отримання невиплачених сум, посилаючись на те, що з заявою працівник мав право звернутися з заявою до суду в трьохмісячний термін, а такий строк звернення до суду з позовом позивачем пропущений, поважності причин пропуску строку звернення до суду не встановлено та просив такий застосувати. Крім цього, вважає, що сам позов позивача є безпідставний. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали та матеріали справ №1326/4587/2012, №1326/4585/2012, №465/10949/13 та №465/7448/14-ц, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини даної справи, на яких ґрунтується позов та заперечення на позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працювала в Державному підприємстві Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут на посаді інженера-конструктора та згідно з наказом №19к від 09.02.2012 р., звільнена згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.Том-1 а.с.5).

Відповідно до ч.4 ст.7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічно дане питання врегульовано і ЗУ "Про оплату праці", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці.

У звязку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, позивач звертався до суду про стягнення заборгованості.

Зокрема, 29.02.2012 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 1326/1800/2012 за заявою прокурора Франківського району м.Львова в інтересах ОСОБА_3 про стягнення Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» в користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі в розмірі 24714 грн.

27.08.2012 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 2н/1326/1269/12 за заявою ОСОБА_3 про стягнення з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» в користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі в розмірі 16531,71 грн.

Крім цього, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27.05.2013 року по справі №1326/4587/2012, провадження №2/465/847/13 позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_3 заборгованість із компенсації за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 2514,76 гривень, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 16006,18 гривень, а всього 18524 гривень (вісімнадцять тисяч пятсот двадцять чотири) 94 копійок (девяносто чотири). Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь держави 214,70 гривень судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Крім цього, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23.06.2014 року по справі №465/10949/13, провадження позов ОСОБА_3 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Львівський ново-дослідний радіотехнічний інститут» (м. Львів, вул. Наукова, 7, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 25 квітня 2014 року в розмірі 24733 (двадцять чотири тисячі сімсот тридцять три) грн. 50 коп. Стягнуто з Державного підприємства «Львівський ново-дослідний радіотехнічний інститут» (м. Львів, вул. Наукова, 7, ) в дохід держави 243,60 грн. судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.11.2014 року апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» задоволено частково.Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2014 року в частині стягнення з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (м.Львів вул.Наукова,7, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 25 квітня 2014 року в розмірі 24733 (двадцять чотири сімсот тридцять три) грн. 50 коп. скасовано і ухвалити в цій частині нове рішення. Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (м.Львів вул.Наукова,7, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2013 року по 05 лютого 2014 року в розмірі 14474 (чотирнадцять чотириста сімдесят чотири) грн..88 коп. Вказана сума визначена без урахування податків й інших обовязкових платежів. В іншій частині рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2014 року залишено без змін.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Аналогічна норма міститься і в ст. 18 ЦПК України де визначено, що судові рішення, що набрали законної сили обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість по заробітній платі відповідно до судового наказу від 29.02.2012 року виплачена позивачу (постанова про закінчення виконавчого провадження від 27.06.2014 року ВП №35634996(Том-1 а.с.194).

В свою чергу, заборгованість по заробітній платі відповідно до судового наказу від 27.08.2012 року виплачена позивачу(постанова про закінчення виконавчого провадження від 05.02.2014 року ВП №34678448( Том-1 а.с.192).

В свою чергу, заборгованість згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 27.05.2013 року виплачена позивачу(постанова про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2014 року ВП №38959327(Том-1 а.с.197).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33,34 Закону України «Про оплату праці» заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у звязку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року.

Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтями 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Із розяснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, повязаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у звязку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року №663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків ( величину порога індексації).

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними Постановою від 23 квітня 1999 року №692) підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати ( проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до п.3 Положення «Про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1427 від 20 грудня 1997р. (з подальшими змінами) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але невиплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Відповідно до п.5 вищевказаного Положення виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості із заробітної плати за відповідний місяць. Отже, компенсація це частина втраченої заробітної плати зв'язку із приростом споживчих цін.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Як вбачається із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27.05.2013 року по справі №1326/4587/2012, провадження №2/465/847/13 та встановлених обставин у даному рішення заборгованість відповідача ДП «ЛНДРІ» перед позивачем ОСОБА_3 - компенсації за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в становила сумі 2514,76 гривень, в тому числі врахований період з березня 2011 року по лютий 2012 року, а дані кошти були виплачені згідно виконавчого провадження, а саме: ВП №38959327(постанова про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2014 року(Том-1 а.с.197).

Отже, суд приходить до висновку, що сума компенсації за втрату частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати сумі 51,69 гривень, яку позивач просить повністю погашена 19.06.2014 року. Окрім цього позивачем та його представником на підтвердження таких на надано суду належних доказів, які вказують про те, що такі не були не враховані та не стягнуті за вказаний період, в тому числі помилково розраховані, жодним чином не обґрунтували свого висновку, та такі спростовуються матеріалами справами. Тому така вимога, суд вважає не підлягає до задоволення.

Крім цього, що стосується доводів позивача та його представника про те, що накази про встановлення для працівників відділу 210 неповний робочий тиждень згідно графіка за серпень 2010 року,(січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад грудень) 2011 року та січень 2012 року є незаконними такі доводи безпідставні виходячи із встановлених обставин у рішенні Франківського районного суду м.Львова від 14.02.2013 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 20.11.2014 року(справа №1326/4585/2012) та наступного.

Відповідно до Спільного рішення роботодавця і профспілкового комітету ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут», у 2004 р. внесено зміни і доповнення до колективного договору, згідно з якими п.23 доповнено частиною 2 в редакції - «Не допускається встановлення тривалості робочого часу з ініціативи роботодавця менше як 17 днів на місяць, граничний термін незайнятості не повинен перевищувати 3 місяці на рік». Судом встановлено, що за час праці позивача в ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» ТВО директора ОСОБА_4 у 2010-2012 рр. видано ряд наказів про встановлення графіка роботи відділу 210.

Так, наказами №277 від 12.08.10р., №305 від 06.09.10р., №388 від 15.11.10р., №415 від 11.12.10р., №05 від 21.01.11р., №45 від 18.02.11р., №71 від 09.03.11р., №98 від 15.04.11р., №117 від 12.05.11р., №150 від 14.06.11р., №256 від 29.08.11р., №282 від 27.09.11р., №303 від 18.10.11р., №339 від 22.11.11р. та №22 від 27.01.12р. «Про встановлення графіку роботи відділу 210» на серпень-грудень 2010р., січень-червень, серпень-листопад 2011р. та січень 2012р. встановлено неповний робочий тиждень, згідно графіку, який є додатком до наказу, оплату праці передбачено проводити згідно відпрацьованого часу.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Статтею 32 КЗпП України врегульовано питання переведення працівника на іншу роботу та зміну істотних умов праці.

Згідно із частинами третьою і четвертою цієї статті у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

Переводячи працівників на неповний робочий день відповідач керувався ст.56 КЗпП України, яка передбачає, що за угодою мiж працівником i власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так i згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-iнвалiда, в тому числі таку, що знаходиться пiд її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорцiонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Таким чином, робота в умовах неповного робочого часу у випадку позивача була погоджена, що відображено у наказах та графіках, досліджених судом, позивач погодилась з встановленим часом роботи, та заробітну плату отримала відповідно до відпрацьованого часу.

Із системного аналізу ст. ст. 32, 36 КЗпП України слідує, що зміна істотних умов праці при згоді роботодавця та працівника не порушує угоди сторін, досягнутої при укладенні трудового договору, адже угодою сторін визначаються місце роботи і трудова функція працівника. Це найважливіші умови трудового договору. Тому змінити їх без згоди сторін не можна.

У відповідності до ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міжрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення -в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відповідно до ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивачка була ознайомлена із оскаржуваними наказами у 2011 році та 2012 році та її представником під час розгляду справи №1326/4585/2012 14.03.2013 року, до суду із зазначеними уточненими вимогами звернулась лише 19.02.2016 року, тому пропустила тримісячний строк звернення до суду з даних правовідносин, поважних причин у відновленні пропущений строку позивач суду не навів, а тому суд з врахуванням того, що ним пропущений, передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за вирішенням питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважає, що такий слід застосувати. При цьому, представником відповідача було заявлене відповідне клопотання у судовому засіданні, що відбулося 21.02.2018 року.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволені у цій вимозі у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

У звязку з встановленими обставинами судом та безпідставністю вищезазначених позовних вимог позивача, не підлягають і до задоволення позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача кошти за час вимушеного прогулу з індексацією та компенсацію у сумі 21911,52 грн. та про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплат належних коштів при звільненні за період з 26.04.2014 року по 31.01.2016 року у розмірі 40023,30 грн., так як є похідними від вимог про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та скасування наказів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає у позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст.4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, скасування наказів, стягнення за час вимушеного прогулу з індексацією та компенсацією та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 28.02.2018 року.

Суддя Мартинишин М.О.