РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/369/17
Провадження № 2/327/15/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2018 року смт.Розівка

Розівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Антіпової Т.А.,

при секретарі судового засідання Літвіновій Т.А.

за відсутності осіб, які повинні приймати участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, третя особа: Розівська районна державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Розівського районного суду Запорізької області з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок № 2 (раніше № 4) з надвірними будівлями, розташований по вулиці Механізаторів в смт. Розівка, Розівського району, Запорізької області, який складається з житлового будинку літера «А-1», веранди літера «а-1», сараїв літери «Б,В», літньої кухні літера «Г», погрібу літера «Г/п», прибудови літера «Д», вбиральні літера «Е», гаража літера «Ж», свердловини літера «З», огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3, хвіртки №4, огорожі №5 та вимощення №6, після смерті його матері ОСОБА_2, яка померла 09 червня 2015 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що після смерті його матері, ОСОБА_2, яка померла 09 червня 2015 року в смт. Розівка Розівського району Запорізької області, відкрилась спадщина на житловий будинок № 2 (раніше - № 4) з надвірними будівлями, розташований по вулиці Механізаторів в смт. Розівка, в якому його мати проживала разом з родиною постійно до дня своєї смерті, та який вона успадкувала після смерті свого чоловіка та батька позивача, ОСОБА_3, який помер 20 травня 2005 року, але спадкових прав не оформила. За життя спадкодавця нею не був складений заповіт. При зверненні позивача до Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою про прийняття спадщини, нотаріусом було заведено спадкову справу № 64/2015 за номером у спадковому реєстрі 57671652. Після смерті спадкодавця, позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги, спір про спадщину відсутній. Через відсутність дати на свідоцтві про право власності на житловий будинок видача свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у Розівській державній нотаріальній конторі виявилось неможливою, про що державним нотаріусом 11 грудня 2015 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 не зявилися, надали заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі. Крім того, позивач зазначив, що повністю підтримує свої позовні вимоги, обставини викладені в уточненій позовній заяві підтверджує, у звязку з чим, просив його позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 198, 200).

Представник відповідача: територіальної громади в особі Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області в особі спеціаліста І категорії селищної ради ОСОБА_5, в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності за наявними матеріалами справи, позовні вимоги позивача визнають в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечують (а.с.141, 142).

Представник третьої особи: Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області в особі завідуючого нотаріальної конторою ОСОБА_6 також в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори, зазначивши, що проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує (а.с. 179, 199).

Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211, ст.223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та їх представників.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, зясувавши позицію сторін, викладену в письмових заявах, дослідивши матеріали спадкової справи та наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну правову оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з положень, викладених в частині 1 статті 82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 20 травня 2005 року помер батько позивача ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 332777 (а.с. 11), після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок № 2 (раніше № 4) з надвірними будівлями, розташований по вулиці Механізаторів в смт. Розівка, Розівського району, Запорізької області, який складається з житлового будинку літера «А-1», веранди літера «а-1», сараїв літери «Б,В», літньої кухні літера «Г», погрібу літера «Г/п», прибудови літера «Д», вбиральні літера «Е», гаража літера «Ж», свердловини літера «З», огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3, хвіртки №4, огорожі №5 та вимощення №6.

Після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, проте дружина померлого ОСОБА_2 продовжувала проживати в вищезазначеному житловому будинку, володіти та користуватися ним, отже, фактично прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного Кодексу України (надалі за текстом ЦК України).

09 червня 2015 року померла мати позивача ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії І-ЖС № 326303 (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина, до складу спадкового майна якої входить житловий будинок № 2 (раніше № 4) з надвірними будівлями, розташований по вулиці Механізаторів в смт. Розівка, Розівського району, Запорізької області, який складається з житлового будинку літера «А-1», веранди літера «а-1», сараїв літери «Б,В», літньої кухні літера «Г», погрібу літера «Г/п», прибудови літера «Д», вбиральні літера «Е», гаража літера «Ж», свердловини літера «З», огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3, хвіртки №4, огорожі №5 та вимощення №6.

10 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Розівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 (а.с. 182).

При цьому факт кровного споріднення позивача із ОСОБА_2 належно підтверджується свідоцтвами про народження позивача і не оспорюється сторонами (а.с. 14, 186).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 64/2015, копії яких оглянуті та досліджені судом у судовому засіданні, 11 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Розівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок № 4 з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вул. Механізаторів в смт. Розівка Розівського району Запорізької області (а.с.189).

Відповідно до копій матеріалів спадкової справи № 64/2015, інших спадкоємців, окрім позивача ОСОБА_1, не встановлено.

Проте, 11 грудня 2015 року державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачеві після померлої ОСОБА_2 на житловий будинок № 4 з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вул. Механізаторів в смт. Розівка Розівського району Запорізької області, який залишився після померлої 09 червня 2015 року ОСОБА_2, що була спадкоємцем померлого 20 травня 2005 року чоловіка ОСОБА_3, оскільки позивачем було надано правовстановлюючий документ - Свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконавчим комітетом Розівської селищної ради депутатів трудящих, у якому відсутня дата видачі (а.с. 20).

Відповідно до 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

На час завершення будівництва спірного домоволодіння (1957 рік) державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими, як Указ Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків (надалі за текстом Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року ОСОБА_7 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Відповідно до ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 ОСОБА_7 від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року та ОСОБА_7 від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадян права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства, які не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року «Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», що втратила чинність на підставі наступної Інструкції, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Розівської селищної ради депутатів трудящих ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок № 4 по вул. Механізаторів в смт. Розівка Розівського району Запорізької області, який зареєстровано в Бердянському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за гр. ОСОБА_3 та внесено запис в реєстрову книгу № 6, що підтверджується також висновком про реєстрацію домоволодіння (а.с. 122,123).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області в житловому будинку за адресою: вул. Механізаторів, 4 смт. Розівка Розівського району Запорізької області дійсно був зареєстрований та проживав ОСОБА_3 з 11 вересня 1968 року по день смерті 20 травня 2005 року. На момент смерті ОСОБА_3 разом з ним була зареєстрована та постійно проживала його дружина ОСОБА_2 по день своєї смерті 09 червня 2015 року (а.с. 186 зворотній бік).

Згідно із довідкою виконавчого комітету Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області № 393 від 14 січня 2016 року, житловому будинку, який належав ОСОБА_3 дійсно присвоєна поштова адреса: вул. Механізаторів, буд. 2 смт. Розівка Розівського району Запорізької області (а.с. 21).

Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року за № 1952-IV (зі змінами), встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що у позивача виникли труднощі із оформленням у встановленому законом порядку свого права на спадщину за законом після смерті своєї матері ОСОБА_2, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Окрім цього, в уточненій позовній заяві позивач порушує питання щодо повернення йому помилково сплаченого судового збору з посиланням на те, що він є інвалідом ІІ групи безстроково, що підтверджується копією посвідчення серії АЗ № 100091, виданого 25 вересня 2008 року Розівським УПФУ та Довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0678772 (а.с. 177-178).

Пунктом 4 ч. 7 ст. 256 ЦПК України передбачено можливість, у разі необхідності, при ухваленні рішення зазначити в його резолютивній частині про повернення судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, при подачі даної позовної заяви до суду позивачем ОСОБА_1 було сплачено на розрахунковий рахунок 0293, код отримувача 37473878, банк отримувача 813015 ГУДКСУ у Запорізькій області згідно з квитанції № 0.0.900304531.1, код квитанції: 1056-4374-8682-9311 від 22.11.2017 року, судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Згідно із ч. 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Частиною 5 статті 7 вищевказаного Закону передбачено, що повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку щодо задоволення клопотання позивача про повернення йому помилково сплаченої суми судового збору.

Керуючись ст. ст. 16, 317, 321, 328, 355, 368, 386, 392, 1216-1218, 1223, 1225, 1268, 1297 ЦК України, ст.ст. 5, 7 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1) в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: вул. Механізаторів, буд. № 2 (раніше № 4) в смт. Розівка, Розівського району, Запорізької області, який складається з житлового будинку літера «А-1», веранди літера «а-1», сараю літери «Б», сараю літери «В», літньої кухні літера «Г», погрібу літера «Г/п», прибудови літера «Д», вбиральні літера «Е», гаража літера «Ж», свердловини літера «З», огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3, хвіртки №4, огорожі №5, вимощення №6, після смерті його матері ОСОБА_2, яка померла 9 червня 2015 року.

Зобовязати управління Державної казначейської служби України у Розівському районі Запорізької області повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, сплачений судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп., згідно із квитанцією № 0.0.900304531.1, код квитанції: 1056-4374-8682-9311 від 22.11.2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції Розівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду відповідно до частин 1 та 2 ст. 273 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28 лютого 2018 року.

Суддя: Т.А. Антіпова