АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року

м.Харків

справа № 640/8812/16-ц

провадження № 22-ц/790/1147/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю: секретаря- Семикрас О.В.

учасників справи-

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору, сплату пені та повернення авансу, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року, ухваленого суддею - Ніколаєнко І.В. в залі суду в м. Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

01 червня 2016 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_3 про розірвання договору, сплату пені та повернення авансу.

В обґрунтування позову зазначив, що 05 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір про надання послуг № 39, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати ескізне проектування перепланування та оформлення приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (далі квартири).

Вартість робіт визначена у сумі 2 104,00 доларів США.

Порядок розрахунку встановлений наступним чином: аванс за 1 та 2 етап складає по 40% від вартості заказу, тобто по 840,00 доларів США, за ескізний проект після виконання ескізної документації сплачується 20%, тобто 420,00 доларів США.

Строк виконання робіт встановлений за першим етапом 25 робочих днів з моменту отримання авансового платежу, за другим етапом 15 днів з моменту отримання авансового платежу.

В порушення умов укладеного договору відповідач станом на 25 травня 2016 року свої зобов'язання за цим договором не виконав.

Крім того, представник позивача вказує, що ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода у зв'язку з тим, що фактично на 5 місяців зупинився ремонт, та він не міг тривалий час повернути свої кошти.

У зв'язку з чим, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд розірвати договір, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму авансу за договором у розмірі 19 387,20 грн., нараховану пеню у розмірі 567 846,82 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано заперечення на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. В обґрунтування посилався на ті обставини, що відповідач 05 листопада 2015 року підписав лише основний договір, а додаток № 1 не був підписаний сторонами договору. Отже, договір про надання послуг є неукладеним.

Крім того, зазначав що до цих правовідносин не може бути застосований Закон України « Про захист прав споживачів».

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Розірвано договір надання послуг № 39 від 05 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 Стягнено з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму авансу за договором надання послуг № 39 від 05 листопада 2015 року у розмірі 19 387,20 грн., нараховану пеню у розмірі 248 247,00 грн., у відшкодування моральної шкоди - 2 000,00 грн. Стягнено з ФОП ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 3 314,34 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4, подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Суд першої інстанції не дав належної оцінки їх доводам про те, що договір про надання послуг є неукладеним, на спірні правовідносини не розповсюджуються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», при розірванні договору про надання послуг не підлягають задоволенню вимоги про стягнення пені. Також судом першої інстанції допущені помилки при визначені заборгованості по пені, суми судового збору.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені у сумі 697 173,19 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача пеню у розмірі 945 420, 36 грн., зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано до цих правовідносин застосував строки позовної давності.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін, апеляційну скаргу представника ФОП ОСОБА_3 без задоволення, мотивуючи тим, що рішення в цій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, та його представник ОСОБА_2 підтримували апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги представника ФОП ОСОБА_3 заперечували.

Представник ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив задовольнити їх апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ФОП ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь авансу за договором надання послуг № 39 від 05 листопада 2015 року у розмірі 19 387,20 грн., пені - 248 247,17 грн. та у відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн., суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору про надання послуг між сторонами було досягнуто згоди з усіх питань, які є суттєвими.

Позивач часткового виконав умови договору, передавши відповідно до умов договору суму авансу у розмірі 840,00 доларів США, що складало на час ухвалення рішення відповідно курсу Національного банку України 19 387,20 грн.

Оскільки відповідачем порушені строки виконання цього договору, то суд, виходячи із умов договору та вимог закону, дійшов до висновку, що є правові підстави для його розірвання, поверненню авансу та стягнення пені у межах строку позовної давності.

Також суд першої інстанції встановив, що діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, у відшкодування якої суд стягнув 2 000,00 грн.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

При ухвалення рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання , зокрема щодо наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та наведені докази на їх підтвердження, інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їх правовідносини.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам процесуального закону у повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами, що 05 листопада 2015 року між сторонами був укладений договір про надання послуг № 39, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати ескізне проектування перепланування та оформлення приміщення за адресою: АДРЕСА_1, згідно затвердженого з заказником додатку № 1 (а.с. 5 том 1).

Пунктом 3 цього договору передбачено, що роботи виконуються в два етапи: перший етап виконання відповідачем ескізної документації; другий етап - збір виконавцем необхідних даних для виконання ескізної документації згідно розділу 2 додатку 1 (а.с. 5 том 1).

Відповідно до пункту 4 договору надання послуг вартість робіт складає 2104,00 доларів США та порядок розрахунку повинен відбуватися таким чином: аванс за 1 етап складає 40%, тобто 840,00 доларів США, аванс за 2 етап - 840,00 доларів США. Розрахунок за ескізний проект після виконання ескізної документації складає 20 % тобто 420, 00 доларів США (а.с. 5 том 1).

Строк виконання робіт за першим етапом визначений 25 робочих днів з моменту отримання авансового платежу, за другим етапом - 15 днів з моменту отримання авансового платежу (а.с. 5 том 1).

Згідно з пунктом 8 зазначеного договору виконавець зобов'язаний своєчасно та якісно виконувати роботи, вказані в п.1 цього договору, при виконанні обставин, які перешкоджають належному виконанню своїх обов'язків відповідно цього договору терміново повідомляти про це замовника, підписувати і передавати замовнику акти прийому - передачі виконаних робіт, виконавець не несе відповідальності за затримку ремонтно - будівельних робіт, яка пов'язана з невиконанням обов'язків другого підрядчика або поставника.

Пунктом 10.4 договору передбачено, що у випадку невиконання пункту 8 цього договору, кожна із сторін має право його розірвати у односторонньому порядку, попередив іншу сторону за 10 днів (зворотній бік а.с. 5 том 1).

При розгляді справи було безспірно встановлено, що відповідач отримав аванс за виконання першого етапу роботи у сумі 8 400,00 доларів США (зворотній бік а.с. 5 том 1).

Доводи відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні належні докази щодо отримання ним зазначеної суми авансу не заслуговують на увагу, оскільки 05 листопада 2015 року в договорі він своїм підписом підтвердив отримання цієї суми (зворотній бік а.с. 5 том 1).

Крім того, в проекті мирової угоди, яка була надана суду відповідачем та підписана ним, він визнав факт отримання цієї суми від позивача та її перерахунок згідно курсу Національного банку України в грошову одиницю України (а.с. 132 - 133 том 1).

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із договору про надання послуг вбачається, що сторони досягли згоди про предмет договору, умови його виконання, строк, вартість оплати робіт по підготовці ескізної документації, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що договір надання послуг є укладеним та вважає доводи апеляційної скарги представника відповідача в зазначеній частині необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги представника ФОП ОСОБА_3 щодо неправильного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» ( далі Закон ) зазначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального та нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Пунктом 2 цієї статті передбачено, що споживач - це фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцією для особистих потреб, безпосередньою не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

З системного аналізу вказаних правових норм виплаває, що визначальною ознакою для віднесення правовідносин до тих, що регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», є наявність особистої потреби фізичної особи для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

При розгляді справи було встановлено, що позивач уклав спірний договір про надання послуг як фізична особа, будь - яких даних щодо виконання ремонтно - будівельних робіт в зазначених квартирах як найманим працівником при розгляді справи отримано не було.

Факт укладення договору про надання послуг ескізного проектування перепланування цих квартир в інтересах власника ОСОБА_7, з якою позивач перебуває в фактичним шлюбних відносинах, при розгляді справи не спростований.

Отже, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції правильно при вирішенні цього спору керувався вимогами Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання скаржника на порушення судом першої інстанції вимог частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» також не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки вони суперечать вимогам Закону та матеріалам справи.

Згідно з частиною першою статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або домовленістю сторін.

У статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 4 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що споживач має право розірвати договір при наявності істотних недоліків.

При розгляді справи було встановлено, що в передбачені умовами договору строки, виконавець не надав замовнику ескізну документацію для затвердження.

Доводи відповідача про те, що зазначена документація була направлена ним на електрону адресу відповідача, були перевірені судом апеляційної інстанції та було встановлено, що листування мало місце після 05 березня 2016 року, тобто закінчення строків виконання першого етапу робіт.

Крім того, суду не було надано достовірних доказів про направлення цієї інформації саме позивачу.

Отже, докази, які є в матеріалах справи, безспірно свідчать про порушення виконавцем істотних умов договору, а саме, строку його виконання, що є правовою підставою для розірвання договору відповідно до вимог закону та умов договору ( а.с.5 том 1).

Аналогічні висновки містяться в правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6- 75 цс 13 та в якій зазначено, що однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині розірвання договору про надання послуг та стягнення авансу ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Що стосується рішення суду в частині стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пені, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміни, а апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконувати (прострочує) виконання роботу (надання послуг) згідно з договором, за кожен день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи ( послуги) на визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Згідно із частиною першою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюються у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за належне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у зв'язку з простроченням надання позивачу послуги відповідач повинен сплатити пеню у розмірі трьох відсотків вартості не наданої послуги.

Доводи представника відповідача про те, що пеня не підлягає стягненню, оскільки позивач не наполягає на виконанні договору, а заявляє вимоги про його розірвання, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки вони спростовуються вищенаведеними вимогами закону та доказами.

В уточненій позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача пеню за весь час прострочення виконання зобов'язання, а саме, з 01 грудня 2015 року по 28 серпня 2017 року у сумі 974 807,20 грн. (а.с. 121-122 том 1).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги заявлені позивачем за межами строку позовної давності.

Відповідно до частин першої та другої статті 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

По вимогам про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік.

Отже, підлягає стягненню неустойка за неналежне виконання умов спірного договору про надання послуг за період з 01 грудня 2015 року по 01 грудня 2016 року.

Згідно наданому позивачем розрахунку сума пені за цей період складає 542 576,15 грн. (а.с.121 том 1).

Судом першої інстанції при ухваленні рішення помилково визначений розмір пені за рік у сумі 248 247,17 грн., яка була стягнута з відповідача на користь позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що сума пені за рік у розмірі 542 576,15 грн., а також сума стягнута за рішенням суду у розмірі 248 247,17грн. значно перевищує розмір суми авансу, яка була сплачена позивачем.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне зменшити суму пені до 20 000,00 грн.

Висновок суду апеляційної інстанції в цій частині ґрунтуються на висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 14 вересня 2016 року по справ № 6-473цс16.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн., то колегія суддів вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального права.

За змістом роз'яснень, які містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 19995 року «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичної чи юридичної моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 21, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Підставою для стягнення суми у відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач зазначив порушення його прав як споживача.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової ) шкоди.

Проте, задоволення такої вимоги можливе з урахуванням положень пункту п'ятому частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій передбачає право споживача на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота, послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб), у випадках передбачених законом.

Під час розгляду справи в судах зазначених обставин не встановлено. Належних та допустимих доказів про наявність такої шкоди позивачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню на підставі пункту четвертого частини першої статті 376 ЦПК України.

В зазначеній частині колегія суддів ухвалює нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовляє.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України колегія суддів при постановленні судового рішення вирішує питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційна скарга представника ОСОБА_3 задоволена частково, рішення суду першої інстанції змінено, то з нього підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам ОСОБА_1, що складає 640,00 грн. (мінімальний розмір судового збору по майновим вимогам).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач при звернені до суду сплатив судовий збір у сумі 1 378,00 грн.(а.с.12 том 1).

Отже, сума судового збору, яку повинен сплатити відповідач, стягується з нього на користь позивача. Сума у розмірі 732,00 грн. підлягає поверненню позивачу, оскільки згідно Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору.

Із матеріалів справи вбачається, що при подачі апеляційної скарги відповідачем сплачений судовий збір у сумі 4 044, 52 грн. (а с. 173 том 1).

Суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, у зв'язку з чим відповідно до частин першої та шостої статті 141 ЦПК України відповідачу судовий збір у сумі 3084,00 грн. компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору,

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382, ст.383, ст.384, ст.389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 2 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення суми у відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми пені у розмірі 248 247,17 грн. - змінити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму пені у розмірі 20 000,00 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 640, 00 грн.

Повернути суму судового збору у розмірі 732,00 грн. сплаченого за квитанцією № 9 від 05 липня 2016 року ОСОБА_1.

Суму судового збору у розмірі 3 084,00 грн. компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2018 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

О.В. Маміна