Справа №639/2913/17
Провадження №2/639/202/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Труханович В.В.,

за участю секретаря - Кричевської В.М.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова цивільну справу №639/2913/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2017 ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності, яка в подальшому була неодноразово уточнена. Відповідно до уточненої позовної заяви від 23.10.2017 року позивач просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4, 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, № спадкової справи 711/2004 р. та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Заявою ОСОБА_1 від 20.11.2017 року відповідача ОСОБА_7 було виключено з числа відповідачів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачпосилається на те, що 07.05.1987 р. між позивачем та ОСОБА_7 було укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_4.

Під час шлюбу, а саме 14.11.1995 року позивач на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_8 та нею придбала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1. За нею було зареєстровано право власності на вказану квартиру, в якій вона мешкала та було зареєстровано постійне місце її проживання.

У 1998 році позивач поїхала до Грузії, де мешкала деякий час, після чого повернулася до України.

Повернувшись вона дізналася, що її колишній чоловік ОСОБА_7 звернувся до суду та рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.06.2000 р. по справі № 2-1647 позивача було визнано безвісно відсутньою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.12.2003 р. по справі № 2-9193/03 ОСОБА_1 було визнано померлою.

Також позивач дізналася, що реєстрація місця її проживання у спірній квартирі була скасована на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.06.2000 р.

За заявою позивача рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.11.2012 р. були скасовані вищевказані два рішення: рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.06.2000 р. та рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.12.2003р.

У теперішній час відповідач не пускає позивача до її квартири, що порушує її право власності на вказану квартиру.

З Інформаційної довідки від 12.05.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна позивачу стало відомо, що право власності на спірну квартиру належить відповідачу ОСОБА_4, а саме: 1/2 частка спірної квартири на підставі свідоцтва про спадщину від 13.10.2004р., виданого 5-ою Харківської державною нотаріальною конторою, реєстровий № 4-1043.

Вказане свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спірної квартири ОСОБА_4 оформив на підставі вищевказаного рішення суду про визнання позивача померлою, яке зараз скасовано, тобто, на думку позивача, є підстави для визнання вказаного свідоцтва недійсним.

Інша 1/2 частка спірної квартири належить ОСОБА_4 (її сину) на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. 09.12.2001р., реєстровий № 2718.

Вказану іншу 1/2 частку спірної квартири перед її даруванням, ОСОБА_7 неправомірно оформив на себе з урахуванням вищевказаних рішень суду та рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.12.2001р. по цивільній справі № 2-3099.

Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеним позовом.

22 січня 2018 року від відповідача по справі ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, він заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання Свідоцтва про право на спадщину недійсним, що не відповідає нормам Цивільного законодавства України.

Для визнання Свідоцтва про право на спадщину саме недійсним необхідна наявність порушення або недотримання вимог закону, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В даному випадку повинно відбуватись саме порушення закону в момент видачі Свідоцтва про право на спадщину.

У справі, що розглядається, на час видачі відповідачеві Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.2004 р., а ні нотаріусом, а ні відповідачем чинного на той час законодавства України щодо підстав оформлення спадщини за законом порушено не було.

Отже, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині визнання Свідоцтва про право на спадщину недійсним, не підлягають задоволенню, оскільки жодного закону та порядку порушено відповідачем не було, підстави для визнання його недійсним - відсутні.

В даному випадку, оскільки єдиною підставою для звернення до суду із позовом є поява фізичної особи, яка була оголошена померлою (позивача, яка є матір'ю відповідача) та яка була відсутня протягом 15-ти років (без будь-яких пояснень, залишивши свою неповнолітню дитину на батька), належним та допустимим способом захисту позивача буде саме скасування Свідоцтва про право на спадщину.

Позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири, що суперечить вимогам Цивільного законодавства України.

Оскільки між позивачем та відповідачем не існує жодних юридичних відносин і не було укладено жодного цивільно-правового договору, визнаного в подальшому недійсним, спосіб захисту, обраний позивачем шляхом визнання за ним право власності на частину нерухомого майна, не відповідає вимогам закону та є такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності - задоволено частково.

Оголошено заборону відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4, реєстраційний номер майна: 7530878.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 вересня 2017 рокуклопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів - задоволено.

Витребувано з П'ятої Харківської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 від 13.10.2004 р., реєстровий № 4-1043, на 1/2 частку спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Витребувано з П'ятої Харківської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену, прошиту та пронумеровану копію спадкової справи на вказану квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірини Юріївни засвідчену належним чином копію договору дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. 09.12.2011 року, реєстровий № 2718.

Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірини Юріївни засвідчену належним чином копії всіх заяв, довідок, витягів, інших документів, які були надані приватному нотаріусу Харківського МНО Глущенко І.Ю. сторонами (Дарувальником та Обдарованим) вказаного договору дарування від 09.12.2011 року, реєстровий № 2718, перед його посвідченням.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року клопотання представника відповідача про виклик свідків в судове засідання задоволено.

Викликано в судове засідання та допитано в якості свідків: ОСОБА_7 (АДРЕСА_7), ОСОБА_11 (АДРЕСА_1)

Позивач ОСОБА_1 та її представники - ОСОБА_2, який діє на підставі Ордеру серії ХВ № 64020 від 23.01.2018 року, та ОСОБА_3, яка діє на підставі ордеру серії ХВ №000064 від 31.08.2017 року в судовому засіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представники - ОСОБА_5, який діє на підставі Ордеру серії ХВ № 75319 від 26.03.2018 року, та ОСОБА_6, яка діє на підставі Довіреності від 22.01.2018 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в відзиві.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що 07 травня 1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, про що у книзі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис № 856. (а.с. 32)

ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 17 березня 1988 року, виданим відділом РАЦС Шевченківського райвиконкому. (а.с. 86)

Як пояснили в судовому засіданні представники позивача, на момент укладання шлюбу, позивачу на праві приватної власності належала квартира у АДРЕСА_8.

16 листопада 1995 року ОСОБА_1 продала вищезазначену квартиру на підставі договору купівлі - продажу, укладеного між нею та ОСОБА_13.

Відповідно до п. 5 вказаного договору об'єкт нерухомості був проданий за 995 500 000,00 карбованців, які покупець сплатив продавцю повністю до підписання вказаного договору.(а.с. 7)

14 листопада 1995 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу № Н2-331, предметом якого була двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 4 вказаного договору квартира була продана за 300 000 000, 00 карбованців.

Вказана квартира була зареєстрована в Харківському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_1. (а.с. 8)

Згідно ст. 224 ЦК Української РСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу,за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Отже, квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_7, оскільки була придбана під час шлюбу.

В судовому засіданні позивач пояснила, що подружнє життя з чоловіком у неї не склалося, вони почали проживати окремо, а у 1998 році вона поїхала до Грузії.

Відповідач ОСОБА_4 також в судовому засіданні зазначив, що його мати - ОСОБА_1 залишила його з батьком коли йому було 9 років. Він проживав з батьком та бабусею. До бабусі по лінії матері їздив деякий час у гості в м. Запоріжжя. Ніхто не знав куди поїхала його мати ОСОБА_1

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_1 є його колишньою дружиною. У 1998 році вона покинула їх з сином та поїхала у невідомому йому напрямку. Вони залишилися проживати у квартирі АДРЕСА_1. Сина він виховував сам, комунальні платежі за квартиру також сплачував сам. Тривалий час його дружина не поверталася, жодних даних про її місцезнаходження в нього не було і тому він вимушений був звернутися до суду з заявою про визнання ОСОБА_1 безвісно відсутньою.

Статтею 18ЦК Української РСР передбачено, що громадянин може бути в судовому порядку визнаний безвісно відсутнім, якщо протягом одного року в місці його постійного проживання нема відомостей про місце його перебування.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2000 року гр. ОСОБА_1 визнано безвісно відсутньою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 грудня 2001 року по цивільній справі №2-3099/2001 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_7, залишено ? частину квартири за ОСОБА_1. (а.с. 108)

Вказане рішення набрало законної сили та скасоване не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач не надала доказів про скасування вказаного рішення, тому суд приходить до висновку те, що вказане рішення відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України має преюдиціальне значення по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2003 року гр. ОСОБА_1 було оголошено померлою.

Відповідно до ст. 21 ЦК Української РСР, який діяв на час винесення рішення, громадянин може бути в судовому порядку оголошений померлим, якщо в місці його постійного проживання нема відомостей про місце його перебування протягом трьох років, а якщо він пропав без вісті за обставин, що загрожували смертю або дають підставу припускати його загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців.

Днем смерті громадянина, оголошеного померлим, вважається день набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. В разі оголошення померлим громадянина, який пропав без вісті за обставин, що загрожували смертю або дають підставу припускати його загибель від певного нещасного випадку, суд може визнати днем смерті цього громадянина день його гаданої загибелі.

На підставі вказаного рішення міським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції було видано Свідоцтво про смерть ОСОБА_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, серії НОМЕР_4 від 27.02.2004 року. (а.с. 84)

02 квітня 2003 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова від 02.04.2003 року. (а.с. 85)

23 вересня 2004 року до П'ятої Харківської державної нотаріальної контори звернувся, через свого представника, ОСОБА_4, з заявою про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_1. (а.с. 83)

13 жовтня 2004 року державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, відповідно до якого ОСОБА_4 є спадкоємцем майна ОСОБА_1, а саме: ? частини квартири АДРЕСА_1. (а.с. 100)

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України)

Положеннями ч. 1 ст. 1296 та ч. 1 ст. 1298, ч. 1 ст. 1299 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу).

Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що станом на 07.12.2011 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 належало ОСОБА_7 - ? частина квартири на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.12.2001 року та ? частина квартири ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину №4-1043 від 13.10.2004 року. (а.с. 109)

09 грудня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування частини квартири, відповідно до п. п. 1, 2 якого ОСОБА_7 безоплатно передає, а ОСОБА_4 безоплатно приймає у власність ? частину квартири АДРЕСА_1. Вищезазначена частина квартири належить дарувальнику на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 грудня 2001 року по справі № 2-3099, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 11 березня 2002 року за реєстровим № В-19094. (а.с. 107)

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відтак, починаючи з 09 грудня 2011 року та по теперішній час ОСОБА_4 на праві приватної власності належить ? частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 4-1043 від 13.10.2004 року, виданого 5 ХДНК та ? частина вищезазначеної квартири на підставі договору дарування № 2718 від 09.12.2011 року, посвідченого ПН ХМНО Глущенко І.Ю., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 86841706 від 12.05.2017 року. (а.с. 14)

Як пояснила в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка також була допитана в якості свідка, в жовтні 2012 року вона повернулась до м. Харкова та дізналася, що вона була знята з реєстрації як померла особа на підставі рішення суду, про що їй повідомили в паспортному столі.

З картки на ім'я ОСОБА_1, яка заведена Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» Дільниця № 43, вбачається, що ОСОБА_1 було знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 - 31.01.2003 року, за рішенням суду від 22.06.2000 року. (а.с. 9)

Позивач, дізнавшись про вказані обставини звернулась до свого колишнього чоловіка - ОСОБА_7 з проханням прописати її у спірній квартирі, на що він повідомив її, що він не є власником квартири і тому прописати її не може. Згодом позивач звернулась до свого сина ОСОБА_4 із проханням прописати її у спірній квартирі. Той також відмовив їй. Вказані обставини були також підтверджені свідками ОСОБА_7 та дружиною відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_11

Для того щоб отримати паспорт громадянина України, який був нею втрачений, що підтверджується Довідкою ІІІ відділення поліції Ваке-Сабурталінського Управління Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ Грузії в м. Тбілісі від 23.07.2012 року №963876, ОСОБА_1 звернулась до суду із заявами про скасування рішень суду від 26.12.2003 року та 22.06.2000 року по визнання її померлою та безвісно відсутньою.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України якщо фізична особа, яка була оголошена померлою, з'явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем перебування цієї особи або суд, що постановив рішення про оголошення її померлою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення суду про оголошення фізичної особи померлою.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2012 року заяву гр. ОСОБА_1, зацікавлені особи: ОСОБА_7, ОСОБА_4 про скасування рішень суду від 26.12.2003 року та 22.06.2000 року по визнання ОСОБА_1 померлою та безвісно відсутньою -задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2000 року, яким гр. ОСОБА_1 визнано безвісно відсутньою -скасовано.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2003 року, яким гр. ОСОБА_1 було визнано померлою -скасовано. (а.с. 12)

13 червня 2013 року ОСОБА_1 отримала новий паспорт громадянина України. (а.с.10)

В судовому засіданні позивач пояснила, що у спірну квартиру відповідач її не пускав, вона вимушена була жити на орендованих квартирах.

На теперішній час ОСОБА_1 перебуває на обліку як бездомна особа, що підтверджується Посвідченням про взяття на облік бездомної особи від 28.01.2013 року. Проживає вона на орендованій квартирі, що підтверджується Договором оренди квартири від 26.04.2015 року. (а.с. 13, 118)

У 2017 році позивач зібралася вирішити питання щодо вселення її у квартиру і вже від адвоката дізналася, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 їй не належить на праві власності. Ця новина була для неї несподівана, оскільки правовстановлюючі документи на спірну квартиру були у неї.

Позивач вважає, що оскільки рішення суду про визнання її померлою, на підставі якого було видано свідоцтво про право на спадщину, було скасоване, то підлягає визнанню недійсним і дане свідоцтво, а отже і підлягає визнання за нею право власності на ? частину спірної квартири.

За приписами ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В п. 27 ППВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Як встановлено судом, правовою підставою для отримання ОСОБА_4 спірного свідоцтва на право на спадщину за законом стало рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2003 року, яким гр. ОСОБА_1 було визнано померлою та яке в подальшому було скасовано ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2012 року.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом є недійсним.

Оскільки відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_4 має спадкові права на спірну квартиру, то свідоцтво про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4, 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043 слід визнати недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК України незалежно від часу своєї появи фізична особа, яка була оголошена померлою, має право вимагати від особи, яка володіє її майном, повернення цього майна, якщо воно збереглося та безоплатно перейшло до неї після оголошення фізичної особи померлою, за винятком майна, придбаного за набувальною давністю, а також грошей та цінних паперів на пред'явника.

Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч.1,2 ст.319 ЦК України)

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (ч.1 ст. 321 ЦК України)

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. (ст. 392 ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Місце проживання -це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»)

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», свобода пересування та вільний вибір місця проживання в Україні Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, враховуючи те, що Свідоцтво про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4, 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, підлягає визнанню його недійсним, то право власності на ? частину вищезазначеної квартири підлягає визнанню за ОСОБА_1, оскільки вона є власником ? частини квартири на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 грудня 2001 року, яке набрало законної сили та на теперішній час скасоване не було.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України)

В п. 37 ППВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз'яснено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Отже, суд приходить до висновку, що правила позовної давності у вказаному випадку застосуванню не підлягають, а тому доводи відповідача з приводу його застосування є необґрунтованими.

Оскільки позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, то на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір, сплачений відповідачем відповідно до квитанції № 52 від 16.06.2017 року. (а.с.2)

Враховуючи те, що позивачем при подачі уточненого позову не було сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру, а саме визнання свідоцтва про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4, 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, № спадкової справи 711/2004 р. недійсним, то з відповідача підлягає також стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 82, 133, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 48, 256, 317, 383, 392, 717, 1217, 1220, 1268, 1296, 1298, 1299, 1301 ЦК України, ст. 21, 118, 224 ЦК Української РСР, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, видане ОСОБА_4, 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, № спадкової справи 711/2004 р.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 09.06.2004 року, який проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Жовтневим РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області 13.06.2013 року, яка перебуває на обліку у центрі обліку бездомних осіб, місцезнаходження: АДРЕСА_6), судовий збір у розмірі 2 500, 00 грн. (дві тисячі п'ятсот гривень 00 копійок)

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 09.06.2004 року, який проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн. (шістсот сорок гривень 00 копійок)

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 квітня 2018 року.

Суддя В. В. Труханович