Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 761/2265/14-ц

провадження № 61-4758св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Макаренко І. О. від 27 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Кравець В. А., Рубан С. М., Желепи О. В. від 12 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 іншого житла він не має, у сторін виникли правовідносини сервітуту за законом на його проживання в цій квартирі, однак відповідачі чинять перешкоди в користуванні квартирою.

Справа розглядалась неодноразово.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація позивача в спірній квартирі відбулася без дотримання встановленого порядку, відтак у ОСОБА_4 відсутнє право сервітуту, оскільки відповідно до статті 402 ЦК України таке право не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки колишня дружина позивача - ОСОБА_8 не є співвласником квартири, а ОСОБА_5 не є сином позивача, то ОСОБА_4 не має права на проживання в цій квартирі як колишній член сім'ї власника. У 2009 році співвласником спірного майна замість ОСОБА_4 стала ОСОБА_6, яка не надала згоди на реєстрацію ОСОБА_4 у вказаній квартирі. Отже, в позивача не виникло право сервітуту на користування спірною квартирою.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи судові рішення в справі, помилково вважали, що право сервітуту на житло в позивача не виникло у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 не дала згоду на його реєстрацію в спірній квартирі, оскільки це немає жодного правового значення, бо на час виникнення сервітуту його проживання в указаній квартирі 2002 року ОСОБА_6 не була співвласником квартири.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 11 травня 2001 року ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2013 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 8 вересня 2000 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 у власність у рівних частках ОСОБА_4 та на її неповнолітнього сина ОСОБА_11, 1993року народження.

На підставі договорів дарування ОСОБА_4 належну їй Ѕ частину вказаної квартири подарувала відповідачам у справі: ј частини своєму синові ОСОБА_11 (договір дарування від 9 квітня 2003 року) та ј частини - своїй матері ОСОБА_6 (договір дарування від 18 червня 2009 року).

ОСОБА_4 двічі був зареєстрований у спірній квартирі, а саме: з 16 квітня 2002 року по 30 червня 2009 року та з 23 вересня 2011 року.

Друга реєстрація ОСОБА_4 у спірній квартирі відбулася на підставі заяви ОСОБА_4, адресованої директору КП ЖЕК «Татарка», про реєстрацію її чоловіка ОСОБА_4, 1969 року народження, у зазначеній квартирі, погодженої зі співвласником квартири ОСОБА_11

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною першою статті 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, вказаний обсяг становить зміст сервітуту.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Таким чином, ухвалюючи судові рішення в справі, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 не належить до членів сім'ї співвласників квартири.

Отже, доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не впливають.

Таким чином, судові рішення, які просить скасувати ОСОБА_4, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк