КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13листопада 2018 року м. Київ

Справа 760/108/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Кізюн Л.І. 18 червня 2018 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

№ апеляційного провадження:22-ц/824/815/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И В

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому просив стягнути з відповідача суму інфляційних витрат в розмірі 45839,33 грн та 3% річних у розмірі 4159,09 грн за порушення грошового зобов'язання, що виникло у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення суми заборгованості за договором позики. Крім того, просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року було стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 44760,8 грн, 3% річних у розмірі 952,84 грн та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 457,5 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 12 листопада 2013 року, було звернуто до примусового виконання, проте на час звернення з цим позовом не було виконано. Тому позивач вважає, що відповідачем допущено порушення грошового зобов'язання на суму 46170,78 грн за період з 29 грудня 2013 року по 28 грудня 2016 року, в зв'язку з чим він звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання зазначеного зобов'язання.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 49278 (сорок дев'ять тисяч двісті вісімдесят сім) гривень 11 копійок та 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 21 копійку судового збору.

Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач, його представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідач вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні наслідків спливу позовної давності не зауваживши з якої саме дати суд рахує початок перебігу позовної давності, в межах строку якої позивач звернувся за захистом свого права. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується їх особистими розписками від 30.10.2018 /а.с.155/. В судовому засіданні 30.10.2018 було задоволено клопотання сторони відповідача про відкладення розгляду справи для забезпечення участі перекладача для відповідача /а.с.153-154/. Причини неявки в дане судове засідання сторона відповідача не повідомили, тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 44760, 80 грн, 3% річних у розмірі 952, 84 грн та 457, 14 грн судового збору, а всього 46170, 78 грн. У решті позовних вимог відмовлено /а.с.13-15/. Зазначене рішення суду набрало законної сили 12 листопада 2013 року, для його примусового виконання 05 грудня 2013 року був виданий виконавчий лист /а.с.16-17/.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві 15 січня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 41491803 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4455/13 та надано строк до 21 січня 2014 року для добровільного виконання відповідачем вказаного судового рішення /а.с.18/.

З матеріалів справи вбачається, що в ході її розгляду, а саме 19 лютого 2017 року відповідачем через банківську установу здійснено погашення суми заборгованості в розмірі 46170,76 грн шляхом її зарахування на рахунок позивача /а.с.111/.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року для відповідача виникло грошове зобов'язання, виконання якого він прострочив, а тому з останнього на користь позивача підлягають стягнення індекс інфляції та 3 % річних за період з 29 грудня 2013 року по 28 грудня 2016 року, що становить 49278,11 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилом ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); Постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

У цій Постанові Велика Палата також вказала на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань в тому числі і зобов'язання, що виникають з судових рішень.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З наведених вище обставин, враховуючи наявність рішення суду про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили, доведеним та беззаперечним є факт наявності боргового зобов'язання відповідача перед позивачем. Рішення суду набрало законної сили 12 листопада 2013 року, а отже підлягало виконанню відповідачем, за умови його добросовісної поведінки, без зволікання, тобто вже наступного дня після набрання чинності. Але фактично рішення суду було виконано 19 лютого 2017 року. Таким чином, з дня наступного після набрання рішенням законної сили і до його повного виконання, є періодом прострочення виконання відповідачем зобов'язання, що виникло на підставі судового рішення. Разом з тим, позивач при зверненні до суду визначив період простроченого зобов'язання, з 29 грудня 2013 року по 28 грудня 2016 року, що є його правом і суд, виходячи із принципу диспозитивності, визначеного ст. 13 ЦПК України, не вправі виходити за визначені ним межі.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період затримки виконання грошового зобов'язання з 29 грудня 2013 року по 28 грудня 2016 року на підставі ст. 625 ЦК України, а доводи апеляційної скарги про те, що положення ст. 625 ЦК України в даному випадку не застосовуються, є безпідставними. Апеляційна скарга не містить доводів щодо правильності визначених судом першої інстанції сум, апеляційним судом перевірений здійснений розрахунок і явних порушень в ньому не вбачається. А отже сума інфляційних витрат та 3% річних визначена вірно.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з приводу застосування наслідків пропуску строку позовної давності апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами 1,5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Порядок відліку позовної давності наведений у ст. 261 ЦК України, вказує на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

Як вже вказано вище, суд погоджується з позицією сторони відповідача, що про своє порушене право позивач міг дізнатися вже з наступного дня після набрання чинності судового рішення, проте враховуючи, що вказане порушення є триваючим, його закінчення припадає на дату 19 лютого 2017 року, тобто період становить більше трьох років, які становлять позовну давність, то нарахування інфляційних втрат та 3% річних за три роки, що передують зверненню до суду з позовом є таким, що відповідає нормам чинного законодавства України. У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги про закінчення строку позовної давності 13 листопада 2016 року відхиляються колегією суддів апеляційного суду.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 19 листопада 2018 року.