Справа № 303/5617/18
номер рядка стат. звіту 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(заочне)

20 листопада 2018 року м. Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору центр надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору центр надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням , за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач являється власником вищевказаної квартири. Відповідачі зареєстровані в квартирі, однак з 2014 року проживають у Російській Федерації куди виїхали на постійне місце проживання. Всі витрати з утримання квартири та сплати комунальних послуг несе позивач особисто. Відповідачі ніякої не приймають участі в володінні та користуванні майном.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, натомість в позовній заяві зазначав про розгляд справи без його участі, при цьому позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечив.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином через засоби масової інформації, причину неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань, відзиву на позовну заяву суду не надавали.

Представник третьої особи центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради в судове засідання не зявився. Подали до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, рішення по даній справі залишили на розсуд суду.

Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставіст. 280 ЦПК Українирозглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксацію процесу звукозаписувальними технічними засобами.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

У відповідності до договору дарування квартири від 05.09.2014 року ОСОБА_8 подарувала квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_2 (а.с.8-11).

Згідно з даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2014 року квартира, за адресою АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.12 ).

Згідно акту від 21.08.2018 року №262 громадяни ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не проживають з 2014 року за адресою АДРЕСА_3. (а.с.22).

Реєстрація відповідачів у квартирі підтверджується відповіддями Виконавчого комітету Мукачівської міської ради (а.с. 28-30).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Уст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІVпередбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, щост.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами.

Як встановлено по справі, позивач є власником квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_9 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст.316,318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на квартиру, чи наявності у відповідачів права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в квартирі зареєстровані відповідачі.

Відповідно до інформаційного листа ВССУ про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Таким чином , у судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 05.09.2014 року набув у власність квартиру за адресою АДРЕСА_4 в цілому. За даною адресою залишилися зареєстрованими відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які за даною адресою не мешкають за таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, викладені позивачем знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Оскільки позивач не ставив вимоги про стягнення на його користь судового збору то такі слід віднести на його рахунок.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 316, 318, 391 ЦК України, ст.ст.2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 280, 354-355 ЦПК України,-

УХ В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору центр надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою АДРЕСА_5.

Судовий збір віднести за рахунок позивача.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Позивач: ОСОБА_2, мешканець АДРЕСА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач:ОСОБА_3, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач:ОСОБА_4, зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач:ОСОБА_10, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Третя особа: Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради, місцезнаходження м.Мукачево, пл..Духновича,2 .

Повний текст рішення складено 20.11.2018 року.

Головуюча Курах Л.В.