Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 489/4867/16-ц

провадження № 61-821св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Курило В. П., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року у складі судді: Кирильчук О. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2017 року у складі суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2017 року у справі №489/4867/16-ц відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року справу №489/4867/16-ц призначено до судового розгляду.

3 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що в квартирі яка належить ОСОБА_1 на праві власності за адресою АДРЕСА_1, за її згодою з 15 травня 2014 року було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 на умовах тимчасового безоплатного проживання в одній окремій кімнаті вказаної квартири та спільних витрат на комунальні послуги, а також утримання приміщення в належному стані. 20 лютого 2015 року без згоди її як власниці квартири, відповідачка зареєструвала у вказаній квартирі своїх двох малолітніх дітей. У зв'язку з погіршенням стосунків між сторонами, зухвалою поведінкою відповідачки та неможливістю проживати разом з нею, а також в зв'язку з наміром використовувати квартиру для свого особистого проживання, позивачка просила виселити ОСОБА_2 з належної їй квартири.

23 серпня 2017 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва позовні вимоги задоволено. ОСОБА_2 виселено з квартири АДРЕСА_1 у м. Миколаєві без надання іншого жилого приміщення.

4 жовтня 2017 року ухвалою апеляційного суду Миколаївської області рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідач не є членом сім'ї позивача, а тому перешкоди власнику у користуванні житлом підлягають усуненню у визначений ним спосіб.

20 грудня 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу в якій просить рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, не враховано, що разом з нею проживають діти, яких в рішеннях судів не згадували. Крім того, для виселення повинні застосуватись норми житлового права, а не цивільного. І взагалі відповідачка є членом сім'ї позивачки.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі з наступних мотивів.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її діти - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач ОСОБА_1 є двоюрідною прабабою відповідача ОСОБА_2 Відповідач має зареєстроване місце проживання у спірній квартирі з 15.05.2014 року і займає у квартирі кімнату площею 16,7 кв.м. з виходом на лоджію, позивач - кімнату площею 10,1 кв.м.

Судами встановлено, відсутність ведення спільного господарства чи наявності спільного бюджету, взаємної турботи один про одного відповідачки та позивачки. Колегія суддів, погоджується з доводами судів першої та апеляційної інстанції, що 5 ступеня споріднення не є безспірною умовою виникнення сімейних відносин в розумінні статті 3 СК України.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась в квартиру і набула право користуванням чужим майном (кімнатою в квартирі), яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки суди встановили, що позивач є власником квартири, і як власник цього майна надала право відповідачу користуватись ним. Відповідач спільним побутом із позивачем не була пов'язана. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Хоча суди й не застосовували частину другу статті 406 ЦК України, але правильно вирішили спір, то колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2017 року у справі № 489/4867/16-ц було зупинене виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження. З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК колегія суддів поновлює виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року суддя.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статті 406 ЦК України, керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року суддя та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. П.Курило

В. І.Журавель

В. І. Крат