Провадження №22-ц/772/397/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Єрмічова В. В.
Доповідач :Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2018 рокуСправа № 125/171/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.,

при секретарі Агеєвій Г.В.

за участю ОСОБА_2, її представника адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Барського районного суду від 11.12.2017 року, ухваленого о 11 годині 26 хвилин, в приміщенні Барського районного суду суддею Єрмічовою В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,-

В с т а н о в и л а :

01.01.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, зазначивши, що після смерті її чоловіка ОСОБА_5, син останнього, ОСОБА_4, запропонував позивачеві свої послуги із забезпечення її доглядом, харчуванням, утриманням будинку і присадибної ділянки. Взамін відповідач попросив відписати йому належний позивачеві будинок, що розташований по АДРЕСА_1 Барського району Вінницької області. Позивач погодилася і 25.12.2003 року уклала з відповідачем у Барській державній нотаріальній конторі договір, текст якого вона не читала, вважаючи, що у ньому передбачені всі права і обов'язки, про які домовилися сторони. Після укладення договору відповідач не виконував свої зобов'язання щодо забезпечення позивача харчуванням і доглядом, та не виконує їх і на даний час. У позовній заяві позивач також зазначає, що коли вона була молодшою, стан здоров'я був кращим, то вона мирилася з таким станом речей, а коли стан здоров'я погіршився, стало важко обходитися без сторонньої допомоги, позивач вирішила знайти людину, якій би відписати будинок в обмін на догляд. Під час підготовки документів у грудні 2016 року, позивач звернулася до адвоката та під час консультації дізналась, що між нею та відповідачем був укладений договір дарування, чого позивач не бажала. Таким чином, вважає, що договір дарування було укладено внаслідок помилки та просила визнати його недійсним.

Рішенням Барського районного суду від 11.12.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а по справі ухвалити нове рішення яким її вимоги задовольнити. Зазначила, що судом невірно застосовано строк позовної давності. Так, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 підтвердив той факт, що оригінал договору дарування постійно знаходився у нього і тільки на початку 2017 року він передав його позивачці. Тобто тільки у 2017 році позивачка мала можливість ознайомитись з текстом договору.

Вказувала, що нотаріус не пояснила їй того, який саме договір посвідчується, вона мала намір укласти договір довічного утримання, бо цей житловий будинок її єдине житло.

Суд помилково дійшов висновку, що строк позовної давності сплив 26 грудня 2006 року.

Судом не взято до увагу приписи ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР 1963 року, де зазначено, що угода, укладено внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, що діяла під впливом помилки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечуючи проти скарги, зазначає, що спірний договір посвідчений нотаріусом Барської державної нотаріальної контори, підписаний позивачем та відповідачем у її присутності. І у ньому зазначено про роз'яснення сторонам змісту статей 52, 54, 56, 58, 243, 244 ЦК УРСР 1963 року а також вказано, що даруватель та обдарований стверджують, що договір відповідає дійсним намірам сторін. При цьому, зазначено, ще договір укладено в 2-х примірниках, один з яких залишається в нотаріальній конторі. Отже, апелянту нічого не заважало у випадку необхідності звернутись до нотаріальної контори, як стороні правочину та отримати копію договору. Вважає доводи апеляційної скарги, про те, що вона дізналась про природу укладеного договору лише на початку 2017 року, безпідставними. Просив рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що останню слід задовольнити.

Згідно з статтею 213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності від 4 січня 1990 року, належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 який вона 25.12.2003 року за нотаріально посвідченим договором відчужила відповідачу за договором дарування.

Відповідно до даних копії довідки про технічну характеристику житлового будинку АДРЕСА_1 Барського району Вінницької області, станом на 31 грудня 2012 року власником домоволодіння зазначено ОСОБА_2 (а .с. 14).

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав недоведення вимоги ,суд першої інстанції ,посилаючись на ст.ст.243,244,227 ЦК УРСР виходив з того, що договір дарування був нотаріально посвідчений ,а, відповідно, укладений з дотриманням вимог закону і позивачка не довела, що на час його укладення вона діяла під впливом помилки чи обману ,а незнання закону чи його неправильне тлумачення не є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_2 об'єктивно мала змогу дізнатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила 25 грудня 2003 року, тобто в день укладення оспорюваного договору. Перебіг строку позовної давності для позивача щодо оспорення договору дарування розпочався 26 грудня 2003 року та закінчився 26 грудня 2006 року.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, відповідачем не надано суду належних доказів того, що позивачка дізналась про порушення своїх прав одночасно з підписанням договору дарування.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у правовій позиції, викладеній у постанові від 16 березня 2016 року за наслідками розгляду судової справи за № 6-93цс16.Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі є аналогічними з правовідносинами, у яких Верховним Судом України висловлено вказану правову позицію.

Разом з тим, до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статтей 41, 42 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).Згідно ст. 44 ЦК УРСР 1963 року письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно ст.244 ЦК до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст.227 цього Кодексу щодо нотаріального посвідчення договору у випадку ,якщо стороною є громадянин.

ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності від 4 січня 1990 року, належав житловий будинок по АДРЕСА_1 який вона 25.12.2003 року відчужила відповідачу за нотаріально посвідченим договором дарування.

Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування посвідчено у 2 екземплярах, з яких один залишився в нотаріальній конторі, а другий видано на руки обдарованому - відповідачу. Тобто позивачці екземпляра договору не вручали і його у неї не було .

Встановлено, що позивачка 1937 року народження , є престарілою особою, хворіє та потребує стороннього догляду. Укладаючи договір дарування будинку, ОСОБА_2 мала на меті отримання постійної фізичної допомоги від сина покійного чоловіка. Волевиявлення позивачки було спрямоване на отримання матеріальної допомоги, підтримки, догляду довічно і саме за таких умов був відчужений будинок. Вказане вбачається з пояснень позивачки ,не спростоване відповідачем та підтверджується тим, що будинок фактично відповідачу не передавався і остання продовжує проживати у ньому.

Апеляційний суд вважає ,що вказане підтверджує ,що позивачка при підписанні договору дарування, помилялась щодо фактичних обставин правочину. Підписання ОСОБА_2 договору дарування, зокрема і його положень щодо розуміння значення і умов цього правочину та його правових наслідків ,не є беззаперечним доказом дійсного розуміння нею значення і сприйняття умов цього правочину ,оскільки поясненнями позивачки, дослідженими судом іншими доказами доведено, що її волевиявлення не було направлене на позбавлення себе свого єдиного житла за відсутності правових підстав отримувати матеріальну та фізичну допомогу від пасинка. Отже, волевиявлення позивачки було сформоване на необ'єктивному сприйнятті нею обставин угоди, вона припустилась помилки щодо істотних умов і обставин угоди і не може отримувати довічно допомогу, якої за станом здоров'я потребує і на яку розраховувала від відповідача.

Останній як вбачається з її пояснень погрожує виселити її з будинку. Тексту угоди у неї не було ,а тому посилання відповідача про те, що вона повністю віддавала звіт тим пунктам ,під якими підписалась, усвідомлювала обставини та наслідки договору , а також об'єктивно мала змогу дізнатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила ,починаючи з 25 грудня 2003 року, що давало підстави для застосування строку позовної давності , безпідставні.

З пояснень сторін вбачається ,що з дня укладення договору позивачка ( як вона вважала довічного утримання) текст договору не бачила і він їй був наданий відповідачем на початку 2017 року. Отже, з цього часу позивачка отримала в своє розпорядження текст і могла з ним докладно ознайомитись. Відповідач не надав суду переконливих доказів того, що текст договору був у позивачки раніше, а тому висновок суду про сплив строку позовної давності не обґрунтований.

Хоча суд відмовив у задоволенні позову не з підстав пропуску строку позовної давності , а за недоведеністю ,проте у рішенні дійшов висновку про те, що останній пропущений, що не є вірним.

Доводи апеляційної скарги є підставними, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову, невірно здійснив висновок щодо строку позовної давності, позивачка дійсно перебувала під впливом помилки під час підписання договору дарування 25.12.2003 року, а тому рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового - про визнання недійсним договору дарування, укладеного між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішення суду підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення, яким позов підлягає задоволенню, а з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати в розмірі 1600 грн.

Керуючись ст. 141, 374, 376,382 ЦПК України,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Барського районного суду від 11.12.2017 рокускасувати.

Визнати недійсним договір дарування буднику по АДРЕСА_1 від 25.12.2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений 25.12.2003 року державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори Залевською М.Н., зареєстрований в реєстрі № 3338.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1600 грн. у відшкодування судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня її проголошення. У випадку проголошення вступної і резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення сторін ,остання може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення (вручення) повного судового рішення.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Оніщук В.В.

Медвецький С.К.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.