Ухвала

20 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 199/2838/15-ц

провадження № 61-6584зп18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Черняк Ю. В.,

розглянув заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 13 липня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

від 16 листопада 2007 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе за вказаним договором грошових зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту, унаслідок чого виникла заборгованість у загальному розмірі 15 654,28 доларів США, яку остання на вимогу банку добровільно сплачувати відмовляється.

21 травня 2015 року ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги мотивувала тим, що кредитний договір та додаткові угоди до нього не відповідають вимогам закону, самі додаткові угоди укладені із суттєвим порушенням істотних умов основного договору з використанням елементів нечесної підприємницької практики. Крім того, вона позбавлена можливості вносити зміни до кредитного договору при його укладенні та була вимушена погодитися на умови, запропоновані банком, що порушує її права як споживача та завдає їй значної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року позов ПАТ «ПУМБ» задоволено. Стягнуто з

ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 5764191 у розмірі 15 654,28 доларів США, з яких 14 658,49 доларів США - заборгованість за сумою кредиту,

995,79 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року змінено у частині визначення розміру кредитної заборгованості, а саме зменшено розмір заборгованості до 15 263,46 доларів США, що еквівалентно 366 936 грн 32 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня2017 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ПАТ «ПУМБ» задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року у частині позову

ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року у частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «ПУМБ» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним залишено без змін.

14 грудня 2017 року до Верховного Суду України ОСОБА_4 подано заяву про перегляд рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент подачі заяви про перегляд).

У заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та ухвалу суду касаційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 215, 230 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження наявності підстав для перегляду зазначених судових рішень ОСОБА_4 надала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року

(№ 6-37912ск15), ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року (№ 6-26251св14), ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня

2017 року (№ 569/19957/14-ц), ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2016 року

(№ 6-17230св15), ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року

(№ 6-36744ск15), ухвалу Верховного Суду України від 15 червня 2017 року (№ 5569/19957/14-ц), постанову Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року (№ 531/648/15-ц), постанову Верховного Суду України

від 16 листопада 2016 року (6-1746цс16).

Відповідно до пункту 1 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

05 лютого 2018 року вказана заява разом із доданими до неї матеріалами надійшла до Верховного Суду.

Перевіривши доводи заяви про перегляд судових рішень, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд касаційної інстанції виходив із того, що умови спірного кредитного договору відповідають основоположному принципу свободи договору та не суперечать вимогам чинного законодавства, ОСОБА_4 не доведено факту порушення її прав та положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк надав споживачу всю інформацію, пов'язану з одержанням кредиту, сукупну вартість кредиту, умови договору не є несправедливими і банк не здійснював відносно позивача нечесну підприємницьку практику, не вводив в оману. Крім того, позичальник виконувала свої зобов'язання за спірним кредитним договором по поверненню суми кредиту і сплаті відсотків та відповідно повернула більшу частину отриманих кредитних коштів, які зі згоди її чоловіка були використані для придбання нерухомості.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким визнано недійсними кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки, вважав правильними встановлені судом апеляційної інстанції обставин, що банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства.

Як вбачається із наданої заявником ухвали суду касаційної інстанції від 23 січня 2017 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що, враховуючи висновок експертизи, банк під час укладення договору приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

В ухвалі Верховного Суду України від 15 червня 2017 року суд відмовив у допуску справи до провадження, оскільки судові рішення були ухвалені у справах з різними фактичними обставинами, встановленими судами під час розгляду справу, а отже у цій ухвалі відсутній висновок щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року та

від 16 листопада 2016 року, скасовуючи рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд виходив із того, що положення кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є недійсними, оскільки це не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 353 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Порівняння судових рішень Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовими рішеннями, про перегляд яких подана заява, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у кожній справі були встановлені різні фактичні обставини, зокрема, щодо наявності чи відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, з ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року (№ 6-37192ск15), від 05 липня 2017 року (номер справи не визначено), від 28 жовтня 2015 року

(№ 6-17230св15), від 23 березня 2016 року (№ 6-36744ск15), вбачається, що предметом спору були визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок, стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки. У справі, яка переглядається, предметом спору були вимоги про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору.

Порівняння зазначених судових рішень не дає підстав для висновку про те, що у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву та у зазначених вище судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, правовідносини є подібними, предмет спору, підстави позову та зміст позовних вимог є тотожними.

За таких обставин заява ОСОБА_4не може бути визнана обґрунтованою.

Відповідно до статті 360 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 1 Перехідних положень ЦПК України, статтею 360 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, у редакції від 07 липня 2010 року, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У допуску до провадження справи за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 13 липня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

Ю. В. Черняк