Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 758/3889/16-ц

провадження № 61-22531св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 рокуу складі колегії суддів: Усика Г. І., Пікуль А. А., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 за грошові кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2, в якій 1/2 частина належала йому на праві власності. За усною домовленістю між сторонами ОСОБА_2 погодилася придбати йому окреме житло, але не зробила цього. З 2010 року по 2016 рік він та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у належному матері ОСОБА_5 будинку АДРЕСА_1. У зв'язку з непорозуміннями з родичами ОСОБА_5 він 16 лютого 2016 року вимушений був звільнити вказане жиле приміщення і тимчасово проживати у 90-річної бабусі ОСОБА_6 з її родичами у квартирі АДРЕСА_3. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у вселенні у спірну квартиру АДРЕСА_4, в якій він зареєстрований і в якій на час звернення до суду проживали орендарі, просив вселити його у вказану квартиру та зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод в користуванні нею і надати дублікати ключів від вхідних дверей.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю. Вказана квартира дійсно придбана за кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2, право власності на яку ОСОБА_1 не мав, у спірній квартирі ніколи не проживав, не ніс витрат на виконання ремонтних робіт та з оплати житлово-комунальних послуг. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2016 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року у складі судді Ларіонової Н. М. первісний позов задоволено. Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1. Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_1 зазначеною квартирою та надати комплект ключів від вхідних дверей цієї квартири. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі зумовлене поважними причинами та домовленістю з ОСОБА_2, а тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням відсутні. Відповідач за первісним позовом чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірною квартирою, тому його порушене право підлягає захисту.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_5.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що вимоги ОСОБА_1 про поважність причин його непроживання у спірній квартирі не підтверджені належними та допустимими доказами. Також він не надав доказів належності йому на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, за кошти від реалізації якої ОСОБА_2 придбала спірну квартиру. Задовольняючи зустрічний позов, апеляційний суд керувався положеннями статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та виходив з того, що квартира АДРЕСА_5 належить на праві власності ОСОБА_2, а ОСОБА_1 не проживав у ній понад один рік без поважних причин.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків апеляційного суду про відсутність поважних причин непроживання його у спірній квартирі. Встановивши, що ОСОБА_2 із застосуванням сили не надавала йому доступу до жилого приміщення, суд не взяв до уваги ці обставини та неправильно застосував частину другу статті 405 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито провадження у цій справі, а ухвалою від 13 вересня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 758/3889/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційним судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 червня 2002 року і реєстраційного запису в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1.

Зазначена квартира складається з двох кімнат житловою площею 28,90 кв. м, в ній на час звернення з позовом до суду були зареєстровані ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_3 та сини ОСОБА_1 і ОСОБА_4

До 2008 року у спірній квартирі проводилися ремонтні роботи, а в подальшому вона тимчасово здавалася в оренду, частину коштів від отриманої орендної плати ОСОБА_2 передавала позивачу (своєму сину), який на той час створив сім'ю та мав на утриманні неповнолітню дитину.

Сімейні відносини у ОСОБА_1 з родиною не склалися, і з 2010 року по лютий 2016 року він став проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з іншою жінкою - ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1. Після конфлікту з родичами цієї жінки він проживав у своєї бабусі ОСОБА_6 у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3, де також зареєстрований та проживає син бабусі.

Витрати на утримання спірної квартири, оплату комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території ОСОБА_1 не ніс, що ним не заперечувалося.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічна норма міститься також у частині першій статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 без поважних причин понад один рік не проживав у спірній квартирі, а тому втратив право користування цим житлом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на помилковість висновків апеляційного суду про відсутність поважних причин непроживання його у спірній квартирі, не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів того, що його відсутність була зумовлена поважними причинами, ним не надано. При цьому він визнав той факт, що з 2010 року не проживав у спірному жилому приміщенні.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_2 із застосуванням сили не надавала йому доступу до жилого приміщення, є недоведеними. Суд апеляційної інстанції дав оцінку цим доводам і встановив, що висновок, складений 05 березня 2016 року посадовою особою Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві за результатами перевірки заяви ОСОБА_1 щодо неможливості його доступу до квартири АДРЕСА_1, містить ознаки формальної перевірки з огляду на зазначення в ньому про неможливість опитати власника спірної квартири та її мешканців, а також відсутність у висновку посилань на прізвища мешканців сусідніх квартир, які в бесіді з особою, що здійснювала перевірку заяви, пояснили, що у спірній квартирі проживають квартиранти.

Аргументи скарги про неправильне застосування частини другої статті 405 ЦК України є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення ОСОБА_1 цієї правової норми.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак