ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2018 року м. Кропивницький

справа № 384/530/17

провадження № 22-ц/4809/162/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Черненка В.В.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області у складі судді Галицького В.В. від 08 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з 28 вересня 1975 року по 01 грудня 2008 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними спільними зусиллями та за спільні кошти було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1, який після введення його в експлуатацію було зареєстровано на її колишнього чоловіка. Посилаючись на те, що спірний будинок належить їм на праві спільної сумісної власності, але згоди щодо його поділу між ними не досягнуто, позивач просила здійснити поділ житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати за ними право власності по ? частині кожному.

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом, оскільки про порушення свого права вона дізналася 01.02.2008 року, тобто з дня розірвання шлюбу.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Судом встановлено, що з 28 вересня 1975 року по 01 лютого 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с.8, 12/. За час шлюбу ними було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1. Згідно відповіді Ульяновського комунального міжміського бюро технічної інвентаризації від 26.01.2017 року, право власності на спірний будинок зареєстровано Ульяновським КМБТІ 04.06.1987 року № 1694/6 за ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право власності виданого на підставі рішення Вільшанської селищної ради № 28 від 24.04.1987 року /а.с.82-103/.

Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності /а.с.42-46/.

Оскільки спірне майно набуте подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий введенням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною першою статті 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 11 цього Кодексу у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Аналогічні за змістом положення містяться у статті 72 СК України.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як пояснила позивач у поданій до суду першої інстанції заяви, про порушення свого права вона дізналася у 2016 році, після звернення до відповідача з вимогою поділу спірного житлового будинку, на що отримала категоричну відмову /65-67/.

З огляду на те, що законодавством України не передбачено при розірванні шлюбу обов'язку колишнього подружжя поділу спільного майна, є неправильним вважати, що саме з цього часу виникає право на звернення до суду. Спір між подружжям, а відповідно, і право на звернення до суду, виникає з моменту заперечення одного з подружжя щодо права іншого подружжя на спільне майно

Тому колегія апеляційного суду вважає, що в даній справі саме відповідач несе обов'язок доведення факту виникнення спору між сторонами щодо поділу майна подружжя з моменту розірвання шлюбу чи в інший час, але поза строками позовної давності.

Як пояснила позивач у поданій до суду першої інстанції заяви, про порушення свого права вона дізналася у 2016 році, після звернення до відповідача з вимогою поділу спірного житлового будинку, на що отримала категоричну відмову /65-67/.

Оскільки позивач звернулася до суду з позовом у серпні 2017 року, а відповідач не довів, що спір між сторонами виник раніше серпня 2014 року, строк звернення до суду з позовом нею не пропущено.

Однак, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що початок перебігу строку позовної давності повинен обраховуватися з дати розірвання шлюбу.

При цьому, відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»

встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без

поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з

цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено

стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім

випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для

цього.

Проте, рішення суду першої інстанції не містить висновку щодо доведеності позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спірне майно підлягає поділу у рівних частках між подружжям, оскільки було придбано у період перебування сторін у шлюбі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судовий збір в сумі 2500 грн. за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по ? частині за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2500 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 19.11.2018 року.

Головуючий:

Судді: