П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 757/53116/16-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1725/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) - Невідомої Т.О.

суддів - Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар - Лісовська А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду від 04 вересня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Москаленко К.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства охорони здоров'я України, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Міністерства охорони здоров'я України (далі по тексту - МОЗ України), третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 04.06.2003 року відповідач видав наказ № 250 про направлення його на лікування за кордон, який, на його думку, не відповідає вимогам п.п. 2,3 Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон №991 від 08.12.1995 року, оскільки не містить суму витрат на лікування, джерела фінансування, а також найменування конкретної закордонної клініки, в якій буде проводитися курс лікування. На його неодноразові звернення щодо виконання вказаного наказу, відповідач відмовлявся направити його на лікування за кордон, посилаючись на необхідність повторного медичного обстеження.

Оскільки МОЗ видало наказ, який не відповідає вимогам чинного законодавства, та тим самим позбавив його можливості скористатися своїм правом на лікування за кордоном, просив суд відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, відхиляючи його доводи про протиправність дій відповідача, що виразилися у не внесенні відповідачем в наказ № 250 інформації про суму витрат на лікування. Суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку щодо відсутності будь-яких доказів того, що йому діями відповідача завдано моральну шкоду. Також, зазначав, що суд, відмовляючи у позові, дійшов помилкового висновку, що предметами розгляду справи № 2-61-1/04 та даної справи були ідентичні позовні вимоги, а відтак позивач не мав змоги повторно заявляти вимоги про відшкодування моральної шкоди з відповідача з огляду на вимоги ч. 5 ст. 23 ЦК України.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8, ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набув чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою суду від 15 січня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_2, поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року та відкрито апеляційне провадження (а.с.184).

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник Міністерства охорони здоров'я України у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи МОЗ України повідомлено належним чином, що підтверджується відомостями зворотного поштового повідомлення про вручення судової повістки. На адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому зазначено, що спірний наказ видано МОЗ України на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2002 року. Зазначеним рішенням Міністерство охорони здоров'я України було зобов'язано лише видати наказ про направлення позивача на лікування за кордон, а не оплатити це лікування. Також зазначає, що позивачем в ході судового розгляду не було доведено наявність шкоди та її розмір.

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується відомостями зворотного поштового повідомлення про вручення судової повістки. Відзив на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України не подавала.

За таких підстав колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 страждає прогресуючою м'язовою дистрофією, форма Беккера.

В 1996 року в зв'язку із погіршенням стану здоров'я рішенням комісії МСЕК йому було встановлено 3 групу інвалідності (а.с.8).

На виконання вимог ст. 36 Основ законодавства України про охорону здоров'я та Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 991 від 08.12.1995 року, за розпорядженням МОЗ України за № 3.39-4287 від 29.12.1998 року, Управлінням охорони здоров'я Дніпропетровської обласної адміністрації за № 684/3 від 14.06.1999 року були підготовлені та передані до Комісії з питань направлення громадян України на лікування за кордон МОЗ України (далі по тексту - Комісія) відповідні медичні документи для прийняття рішення щодо такої можливості.

В жовтні 1999 року позивачу було відмовлено у наданні медичної допомоги за межами України (а.с. 10).

Зважаючи на скарги позивача, МОЗ України було вимушено скасувати рішення першої Комісії та повторно підготувати на пацієнта медичні документи на розгляд Комісії МОЗ України (а.с. 11).

08.11.2000 року МОЗ України направило запит в ревматологічну клініку Німеччини (м. Бад-Вільдунген) про необхідність лікування за кордоном ОСОБА_2

Керівництво клініки 24.01.2001 року дало згоду на таке обстеження та лікування.

22.03.2001 року, унаслідок повторного розгляду наданих документів, Комісією було постановлено про можливе направлення позивача на лікування до закордонної клініки за рахунок асигнувань місцевого бюджету та благодійних коштів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2002 року скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність МОЗ України задоволено частково. Зобов'язано МОЗ України на підставі рішення від 22.03.2001 року комісії МОЗ України з питань направлення громадян України на лікування за кордон видати наказ про направлення хворого ОСОБА_2 в зарубіжну клініку.

Державним виконавцем ВДВС Печерського районного управління юстиції Островим С.В. 12.06.2003 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі виконання рішення суду, а саме, видачі наказу № 250 від 04.06.2003 року.

04.06.2003 року міністром МОЗ України було видано наказ № 250 про направлення на лікування ОСОБА_2 до ревматологічної клініки м. Бад-Вільдунген (Німеччина) та здійснення оплати лікування та транспортних видатків на хворого за рахунок коштів МОЗ, передбачених на ці цілі згідно виклику клініки з вказанням вартості лікування та реквізитів банківського рахунку (а.с.13).

За встановлених обставин, які визнані сторонами, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивачу протиправними діями або бездіяльністю відповідача була завдана моральна шкода. Також, не було наведено з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди. Не було надано доказів причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

04.06.2003 року міністром МОЗ України було видано наказ № 250 про направлення на лікування ОСОБА_2 до ревматологічної клініки м. Бад-Вільдунген (Німеччина).

Позивач посилається на те, що унаслідок протиправних дій відповідача, які виразилися у виданні незаконного наказу, він був позбавлений можливості скористатися своїм правом на отримання медичної допомоги за кордоном, що завдало йому моральної шкоди.

Вказаний наказ є дійсним до теперішнього часу, доказів, що б свідчили про його незаконність, зокрема, судових рішень про скасування чи недійсність наказу судам не надано і таких даних матеріали справи не містять.

Положеннями частини 1 статті 11 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип диспозитивності також закріплений в статтях 55, 56, 59, 63 і в п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України.

Наказ у встановленому законом порядку незаконним не визнавався і у рамках цього позову дана вимога не заявлялася.

В зв'язку з цим, доводи апеляційної скарги щодо незаконності даного наказу є безпідставними, необґрунтованими, не підтверджені письмовими доказами та ґрунтуються виключно на припущеннях позивача.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов'язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Разом з тим, колегія суддів вважає відсутніми, згідно ст. ст. 1167, 1173 ЦК України, підстави для відшкодування шкоди позивачу, оскільки, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підставі яких можна встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями або бездіяльністю відповідача було завдано моральну шкоду, та інші обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції), передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів, поданих сторонами.

Твердження апелянта про невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - не доведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, по суті є викладенням заявлених позовних вимог, яким вже надана належна правова оцінка в оскаржуваному рішенні.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норма матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді:Д.Р. Гаращенко А.А. Пікуль