Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 344/16429/14-ц

провадження № 61-12080св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Кредитна спілка «Станіславська»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року в складі судді Пастернак І. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2017 року в складі колегії суддів: Васильковського В. М., Бойчука І. В., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року Кредитна спілка «Станіславська» (далі - КС «Станіславська») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 лютого 2013 року між КС «Станіславська» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 400 грн зі сплатою 40 % річних строком до 05 лютого 2015 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 05 лютого 2013 року. Оскільки позичальник належним чином не виконав своє кредитне зобов'язання, то станом на 23 жовтня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 222,65 грн, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 7 515,72 грн, заборгованість за процентами - 4 706,93 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2016 року ОСОБА_2 залучено до участі у справі як співвідповідача.

На підставі викладеного КС «Станіславська» з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь КС «Станіславська» 12 222,65 грн заборгованості за кредитним договором від 05 лютого 2013 року, укладеним між КС «Станіславська» та ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь КС «Станіславська» по 121,80 грн судового збору з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого порукою, внаслідок чого виникла заборгованість перед кредитором, тому відповідачі відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що позивач звернувся до суду з вимогами до поручителя в межах строків, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів у солідарному порядку.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальником без згоди поручителя змінено процентну ставку з 40 % на 60 %, тобто збільшився її обсяг відповідальності. Також позивач змінив строк виконання основного зобов'язання, направивши поручителю 01 квітня 2014 року вимогу про погашення заборгованості, проте до суду звернувся лише у жовтні 2014 року. Отже, порука ОСОБА_1 припинилася згідно зі статтею 559 ЦК України, відповідно, вона не може відповідати за кредитним зобов'язанням ОСОБА_2

У червні 2017 року КС «Станіславська» подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що у договорі поруки визначено строк його дії - 24 місяці (до 05 лютого 2015 року), а у пункті 3.2.1 цього правочину його сторонами погоджено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня закінчення строку дії договору не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, позов пред'явлено до суду до закінчення строку дії договору поруки. Крім того, позивач пред'явив вимогу до поручителя щодо сплати поточної заборгованості, а не всієї заборгованості. ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитного договору до його підписання та погодився на право кредитора щодо збільшення процентної ставки у разі порушення позичальником його умов.

05 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 05 лютого 2013 року між КС «Станіславська» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 400 грн зі сплатою 40 % річних строком до 05 лютого 2015 року.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 05 лютого 2013 року.

Оскільки позичальник належним чином не виконав своє кредитного зобов'язання, то станом на 23 жовтня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 222,65 грн, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 7 515,72 грн, заборгованість за процентами - 4 706,93 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України та частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Суди дійшли правильного висновку, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого договором поруки, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед кредитором.

Згідно з частиною першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до пункту 2.2.1 кредитного договору, у разі виникнення прострочення сплати кредиту та процентів за користування кредитом, якщо час прострочення становить більше 30 днів, позичальник сплачує кредитодавцеві підвищений процент у розмірі 60 % річних від суми несплаченого кредиту, починаючи з дати виникнення і до дати сплати простроченого платежу. У випадку нарахування підвищеного проценту кредитодавцем, процент (відсоток), розмір якого встановлений в пункті 2.1 цього договору, на прострочений платіж не нараховується.

Згідно з пунктом 2.6 договору поруки ОСОБА_1 ознайомлена з умовами кредитного договору, чітко усвідомлює і розуміє умови даного договору і вважає їх вигідними для себе.

Отже, поручитель була ознайомлена з умовами кредитного договору та погодилася на зміну кредитором процентної ставки у разі прострочення позичальником сплати відповідного платежу, тому немає правових підстав вважати зміну зобов'язання без згоди поручителя на підставі пункту 2.2.1 кредитного договору, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно з пунктом 3.1 договору поруки строк дії цього договору встановлено 24 місяці, тобто до 05 лютого 2015 року.

Пунктом 3.2.1 договору поруки визначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня закінчення строку дії договору, вказаного у пункті 3.1 цього договору, не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки зобов'язання боржник не виконував, позивач надіслав йому та поручителю вимоги від 01 квітня 2014 року та від 07 серпня 2014 року про сплату поточної заборгованості.

У матеріалах справи немає належних доказів того, що кредитор надсилав відповідачам вимоги про сплату заборгованості у повному розмірі.

Зважаючи на те, що кредитодавець не змінював строк виконання зобов'язання, звернувся з позовом до поручителя у жовтні 2014 року, тобто в межах передбаченого договором поруки строку, цей строк не можна вважати пропущеним.

Отже, доводи касаційної скарги, що позивач збільшив обсяг відповідальності поручителя без його згоди та звернувся до суду з цим позовом з порушенням визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України строку, не заслуговують на увагу, спростовуються встановленими судами обставинами та зібраними у справі доказами.

На підставі викладеного, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову та стягнення кредитної заборгованості солідарно з відповідачів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська