Провадження № 2/161/4456/18
У Х В А Л А

12 листопада 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючої судді Плахтій І.Б. розглянувши в м. Луцьку заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави, -

В С Т А Н О В И В :

09 листопада 2018 року позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти, набуті та збережені ним без достатньої правової підстави, у розмірі 356 000 гривень.

Позов мотивований ухиленням відповідача від вчинення певних дій, зокрема від укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав або повернення отриманих коштів, які надавалися з метою укладення зазначеного договору.

Одночасно з предявленням позову позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить забезпечити позов, а саме накласти арешт і заборонити відчуження всього рухомого і нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 та грошових коштів, які знаходяться в нього або в інших осіб в межах заявлених вимог на суму 356000 грн.

Заяву про забезпечення позову позивач мотивує тим, що він допускає, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» установлено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого субєкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Таким чином, накладення арешту можливе лише за наявності певних умов, зокрема щодо існування таких обставин, що утруднять чи зроблять неможливим виконання рішення суду.

У поданій до суду заяві про забезпечення позову, заявник не наводить доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову у якийсь спосіб може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, відсутня взагалі обґрунтованість такого припущення.

Крім того, суд також враховує, що позивачем визначена вимога про накладання арешту на все майно, не зазначено на яке саме майно слід накласти арешт, не визначена вартість такого майна. Відсутність таких відомостей унеможливлює виконання забезпечення позову, визначення співвідношення обсягу позовних вимог до вартості майна, та може призвести до порушення прав інших осіб.

Відповідно довстановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні поданої заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, набутих та збережених без достатньої правової підстави.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її вручення.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій