Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2385/17
Провадження № 2/376/34/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2018 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді - Ярошенко С.М.,

при секретарі - Ярликовій М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Антонівської сільської ради Сквирського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

встановив:

У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом.

В підтвердження позовних вимог вказала, що згідно свідоцтва про право власності від 24.03.2001 року, зареєстрованому в реєстрі за №898, на праві приватної власності має житловий будинок АДРЕСА_1, з відповідними господарськими будівлями та спорудоми, в якому зареєстровані онука ОСОБА_2 та її діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

У даному житловому будинку позивач проживає одна.

Відповідач із дітьми в житловому будинку АДРЕСА_1 проживали жодного дня, і не проживають з часу реєстрації.

ОСОБА_2 не доглядає за будинком, не сплачує комунальні послуги, власні речі відповідача та її дітей у будинку відсутні.

Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачем та її дітьми права користування житлом позивача у разі їхньої тимчасової відсутності немає.

Реєстрація місця проживання відповідача та її дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою.

З урахуванням наведеного, позивач просила визнати ОСОБА_2 та її дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав та обставин, наведених вище. При цьому зазначили, що ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_5. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розлучення батьків проживають разом з ОСОБА_2 у АДРЕСА_2. Батько дітей ОСОБА_5 проживає в м. Житомир, має у власності житло. Відповідач працює в м. Києві, діти навчаються в Антонівському НВО. Будинок, в якому фактично проживає відповідач з малолітніми дітьми, належить ОСОБА_6, який є рідним братом ОСОБА_2 Також у будинку АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_7 - мати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Відповідач із дітьми в житловому будинку АДРЕСА_1 проживали жодного дня і не проживають з часу реєстрації. ОСОБА_2 не доглядає за будинком, не сплачує комунальні послуги, власні речі відповідача та її дітей у будинку відсутні.

Будь-яких перешкод для проживання відповідача з дітьми позивач не чинить. Насправді, між сторонами існує спір щодо відчуження позивачем спірного будинку на користь відповідача. Після звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав, 26.11.2017 року близько 14 год. ОСОБА_2 приїхала до спірного будинку і хотіла зайти в будинок. Проте ОСОБА_1, маючи похилий вік, незадовільний стан здоров'я, внаслідок перенесених травм та операцій, не змогла відразу відчинити двері в будинку, а відповідач, скориставшись цими обставинами, викликала працівників поліції. Вважають,

Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з'явилися, подали до суду письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що позивач чинить перешкоди для проживання відповідача з дітьми у спірному будинку, а тому її позовні вимоги є безпідставними.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи в їхній відсутності, позов не підтримує.

Суд, заслухавши представників позивача, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що згідно свідоцтва про право власності від 24.03.2001 року, зареєстрованому в реєстрі за №898, ОСОБА_1 на праві приватної власності має житловий будинок АДРЕСА_1, з відповідними господарськими будівлями та спорудоми, в якому зареєстровані онука ОСОБА_2 та її діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

У даному житловому будинку позивач проживає одна.

Відповідач із дітьми в житловому будинку АДРЕСА_1 проживали жодного дня, і не проживають з часу реєстрації.

ОСОБА_2 не доглядає за будинком, не сплачує комунальні послуги, власні речі відповідача та її дітей у будинку відсутні.

Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачем та її дітьми права користування житлом позивача у разі їхньої тимчасової відсутності немає.

ОСОБА_2 разом з дітьми набули право постійного користування іншим житлом - будинком АДРЕСА_2.

Реєстрація місця проживання відповідача та її дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою.

Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а сааме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

ОСОБА_2 не є членом сім'ї позивача і не може бути визнана такою, оскільки будинок, в якому вона зареєстрована з дітьми не підтримує в належному для проживанні стані, не сплачує за комунальні послуги, не вела і не веде спільного господарства із позивачем, а тому законних підстав користування майном у відповідача немає.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1-4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 доглядає за будинком, сплачує комунальні послуги, в спірному будинку наявні власні речі відповідача та її дітей, існує домовленість між сторонами щодо збереження за відповідачем та її дітьми права користування житлом позивача у разі їхньої тимчасової відсутності.

Судом установлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю ОСОБА_2 набули право постійного користування іншим житлом - будинком АДРЕСА_2.

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування викладених обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги відповідач, представник відповідача під час розгляду справи, не надали.

Згідно ч.2,3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, суд дійшов висновку про захист порушеного права власності позивача на будинок АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.

Керуючись ст. 150 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України,

ст. 4,5,12,95,263-265,268 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ярошенко С.М.