Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 487/6494/15-ц

провадження № 61-25152св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Миколаївська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року, у складі судді Нікітіна Д. Г., та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року, у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про відновлення меж землекористування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 1 000 кв. м, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, по АДРЕСА_1.

Внаслідок виникнення спору щодо встановлення в натурі твердої межі між земельними ділянками сторін, позивач звернулась до комісії Миколаївської міської ради з розгляду земельних спорів (далі - комісія) із заявою про відміну рішення від 10 лютого 2015 року про погодження ОСОБА_5 оформлення правових документів на земельну ділянку орієнтовною площею 827 кв. м, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2. Позивачем також було подано топографічний план, згідно з яким наявне зміщення межі суміжним землекористувачем - ОСОБА_5, площа захвата складає 57 кв. м.

У зв'язку із невиконанням відповідачем рекомендації комісії щодо відновлення меж земельної ділянки, зазначеної у протоколі від 28 липня 2015 року, позивач звернулась із вказаним позовом до суду з вимогою встановити межу між земельними ділянками по АДРЕСА_2, у відповідності до даних земельно-кадастрової документації.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року, позов задоволено. Відновлено межу, яка поділяє земельні ділянки по АДРЕСА_1 і по АДРЕСА_2 у відповідності з даними земельно-кадастрової документації, державним актом про право власності на земельну ділянку від 11 червня 2008 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано доведеністю позивачем факту порушення встановленої державним актом на право власності межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_4, у зв'язку з чим наявні підстави для відновлення межі даної земельної ділянки на підставі вказаного державного акту.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що межа між земельними ділянками сторін вже існувала на момент придбання відповідачем у 1991 році будинку АДРЕСА_1 та з цього часу нею не змінювалась.

Відповідач також вказує на те, що саме ухилення позивача від сплати за проведення експертизи стало підставою неодноразового повернення експертом матеріалів справи без висновку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У запереченні на касаційну скаргу позивач вказує на необґрунтованість доводів касаційної скарги та невідповідність зазначених у ній фактів дійсним обставинам справи. У зв'язку з цим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, як такі, що ухвалені на підставі встановлення обставин справи із застосуванням закону, який підлягав застосуванню до даних правовідносин.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З установлених судом обставин справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку № 850, а ОСОБА_5 - житлового будинку АДРЕСА_2. Вказані будинки разом із прилеглими до них господарськими будівлями, як самочинно збудовані на невідведених для цієї мети земельних ділянках, були оформлені рішеннями відповідних виконавчих комітетів від 15 березня 1991 року та від 24 березня 2006 року, та, в подальшому, - рішеннями Заводського районного суду від 04 вересня 2006 року і від 03 грудня 2007 року, та виданими на підставі них свідоцтвами.

У березні 1991 року ОСОБА_5 під оформлення самочинно збудованих будинку та господарських споруд відведена земельна ділянка площею 322 кв. м, без встановлення її меж в натурі, по АДРЕСА_2.

Натомість, ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку відведено у власність 1 000 кв. м земельної ділянки по АДРЕСА_1, із встановленням межових знаків та визначення її меж. Право власності позивача на дану земельну ділянку підтверджується державним актом від 11 червня 2008 року, виданим на підставі рішення Миколаївської міської ради від 25 квітня 2008 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на зміщення встановленої межі належної їй земельної ділянки суміжним землевласником - ОСОБА_5 та невиконання останньою рекомендацій комісії Миколаївської міської ради з розгляду земельних спорів, згідно протоколу від 28 липня 2015 року, щодо відновлення меж земельної ділянки.

Під час розгляду справи, місцевим судом неодноразово призначалась судова будівельно-технічна експертиза із покладенням обов'язку щодо сплати за її проведення в рівних частках на кожну із сторін. Ненадання експерту необхідних документів, а саме - геодезичної зйомки ділянки відповідача, а також відсутність оплати, стали підставою для повернення експертом матеріалів справи без висновку.

Пунктом 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція) передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі повно та всебічно досліджених доказів, наявних у матеріалах справи, вірно виходив із доведеності порушень з боку відповідача межі землекористування, встановленої державним актом про право власності ОСОБА_4 на землю, у зв'язку з чим вона підлягає відновленню у відповідності до даних земельно-кадастрової документації.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги аналогічні аргументам апеляційної скарги були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня

2017 року, та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська