Справа № 167/200/18 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І.І.
Провадження № 22-ц/773/492/18 Категорія: 59 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С.Ю.,

секретар Галицька І.П.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Кузіна Є. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Рожищенський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 подану його представником ОСОБА_1 на ухвалу Рожищенського районного суду Волинської області від 14 березня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

26 лютого 2018 року позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Рожищенський відділ ДВС ГТУЮ у Волинській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Одночасно з подачею позову до суду, позивачем до позовної заяви додано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 01 березня 2018 року заяву ОСОБА_3 в зв'язку з несплатою судового збору у встановленому порядку і розмірі повернуто заявнику.

12.03.2018 року позивачем повторно надіслано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить зупинити стягнення на підставі виконавчого документу ВП № 55514013 від 22.01.2018 щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 210397.56 грн. заборгованості згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Завалієва А.А. від 17.11.2017 до розгляду судом позовних вимог ОСОБА_3 по суті.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 14 березня 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2006 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № VOE0RC10080957, згідно умов якого позичальник отримав кредит у сумі 16898.81 грн. на строк до 29.10.2007 року зі сплатою відсотків на умовах, визначених кредитним договором.

17.11.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, реєстраційний номер №11674, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 210397 грн. 56 коп.

22.01.2018 року державним виконавцем Рожищенського районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого напису.

У лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом, у якому просив виконавчий напис №11674, виданий 17.11.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., визнати таким, що не підлягає виконанню. Позивач просив забезпечити цей позов шляхом зупинення стягнення на підставі оскаржуваного виконавчого документа.

Порушуючи питання про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса), який оскаржується у позовному порядку, заявник посилалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав позивача.

Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджені обставини, викладені в заяві та не доведено обґрунтованість припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку (п.6 ч.1ст.150 ЦПК України).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Таким чином, із аналізу вищенаведеної статті вбачається, що необхідною умовою вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути істотні перешкоди як виконання судового рішення, так і ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Судом встановлено, що предметом судового розгляду є вимога про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса про стягнення з позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості по кредитному договору.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що місцевий суд пославшись, як на підставу для відмови у задоволенні заяви на відсутність доказів реальної загрози невиконання чи утруднення виконання майбутнього рішення, прийшов до невірного висновку, оскільки у своїй заяві про забезпечення позову він просив зупинити стягнення на підставі виконавчого документу і не посилався на наявність підстав, які суд вважав недоведеними.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в ухвалі, оскільки, відповідно до положень статтей 149, 150 ЦПК України, необхідною умовою вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути істотні перешкоди для виконання судового рішення.

Інші доводи позивача в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб'єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, і встановивши обставини по справі у відповідності до норм права, яким регулюються виниклі між сторонами правовідносини обґрунтовано відмовив у задоволені заяви.

Підстав для скасування або зміни постановленої судом першої інстанції ухвали немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 подану його представником ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Рожищенського районного суду Волинської області від 14 березня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: