КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №380/734/18

провадження № 22-ц/824/1864/2018

15 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Дуці В. В.,

сторони :

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 05 липня 2018 року у складі судді Лісовенка П.І.,

встановив:

06.06.2018 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (на даний час -Акціонерне товариство комерційний банк &q?ва;ПриватБанк&q?ій;) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 375,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору №б/н від 27.08.2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 4 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Оскільки відповідач зобов'язання за договором не виконував, станом на 30 квітня 2018 року виникла заборгованість у сумі 18 375,27 грн, з них: заборгованість за кредитом - 3 137,20 грн; заборгованість за відсотками - 10 532,78 грн; заборгованість за пенею та комісією - 3 354,09 грн; штраф - 500,00 грн (фіксована частина); штраф - 851,20 грн (процентна складова).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 05 липня 2018 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 27.08.2007 року в розмірі 18 375, 27 грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 05 липня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Також просить відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги обставини, викладені в заяві про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Висновки суду першої інстанції про сплату ним 28.08.2015 коштів в сумі 33,87 грн, що свідчить про переривання строку позовної давності, не ґрунтуються на наданих суду доказах. Останній платіж ним було здійснено 31.03.09 в сумі 1400 грн. З цього часу він вважав, що боргове зобов'язання виконав у повному обсязі та жодних коштів не вносив. З боку банку до нього не було жодних претензій. З огляду на те, що з 31.03.2009 р. він не сплачував платежів, а з позовом банк звернувся через 9 років, останній пропустив трирічний строк позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник АТ КБ &q?ов;Приватбанк&q?і ; - Штронда А.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалене по справі судове рішення - без змін.

Пояснив, що відповідно інформації, отриманої з програмного забезпечення банку, останній повинен був повернути отримані за договором грошові кошти в строк до 2011 року ( строк дії картки).

Погодився, що строк позовної давності по вказаним вимогам становить три роки.

Також пояснив, що 28.08.2015 р. відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості з іншого рахунку, що належить ОСОБА_2, в сумі 33,87 грн.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності порушення прав позивача внаслідок невиконання договірних зобов'язань відповідачем.

Відхиляючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що початок перебігу строку позовної давності пов'язується не зі строком дії картки, а фактами, які свідчать про порушення прав позивача, тобто несплатою відповідачем чергового платежу. Із розрахунку заборгованості від 30.04.2018 р. встановлено, що відповідач здійснив останній платіж 28.08.2015 в сумі 33,87 грн, а банк з позовом до суду звернувся 06.06.2018, тобто в межах строку позовної давності. Посилання відповідача на те, що платежу в сумі 33,87 грн він не здійснював, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2007 між ЗАТ КБ &q?лі;ПриватБанк&qu08;, назву якого було змінено на ПАТ КБ &q?зв;ПриватБанк&quзм;, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифів.

Згідно з умовами цього договору банк надав відповідачу кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 4700,00 грн зі сплатою 36 % на рік на залишок заборгованості. Кінцевий термін поверенення відповідає строку дії картки.

Відповідно до п.3.1, 3.1.3 Правил користування платіжною картою строк дії картки указано на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця; по закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк ( шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви держателя про закриття картрахунку, а також при умові наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечував, що до правовідносин сторін повинні застосовуватися положення про позовну давність, встановлені Главою 19 Розділу V ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст.267 цього Кодексу сплив позовної давності, по застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 08 листопада 2017 року (справа №6-2891цс16 ), за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, позичальником було отримано кредитну картку з кінцевим терміном дії до 2011 року.

Як вбачається з наданого суду розрахунку, останній платіж в сумі 1400 грн. відповідачем зроблено 31.03.2009 року.

Як вбачається з наданої представником позивача виписки по картці відповідача, 28.08.2015 р. відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки відповідача 26**05 в сумі 33,87 грн (а.с.63).

З огляду на те, що боржником після 31.03.2009 р. не вчинялось жодної вольової дії, спрямованої на виконання зобов'язання, з позовом до суду позивач звернувся лише 06.06.2018 , тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої подано заяву, правові підстави для задоволення позову відсутні ( частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Не підлягають задоволенню також вимоги про стягнення процентів, штрафів та пені, розрахованих в межах строку позовної давності.

У зв'язку зі спливом кінцевого терміну повернення кредиту у 2011 році, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом після 2011 року. Вказана вимога є необґрунтованою.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи у відповідності до ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

З огляду на висновок щодо суті апеляційної скарги судові витрати відповідача у сумі 2 643 грн. слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, ст. 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 05 липня 2018 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк &qu45;ПриватБанк&que=; (, розрахунковий рахунок 3111, МФО 305299, місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 643 грн.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк