Справа № 452/204/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"23" лютого 2018 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

складі: головуючого судді Казана І.С.,

розглянувши у порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який зареєстрований 27 грудня 1998 року виконавчим комітетом Воле-Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області, посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося щасливо, з відповідачем вони різні люди і у них різні погляди на життя. Від шлюбу в сторін дітей немає; збереження сімї неможливе, шлюб існує формально, і подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, - а тому ОСОБА_1 просить суд шлюб розірвати.

У судове засідання ОСОБА_1 не зявився, - подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити, справу просив розглядати у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявилася і однаково подала заяву, де позов визнала і не заперечила проти його задоволення, справу просила слухати в її відсутності, на примирення не погодилась.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у позові про розірвання шлюбу ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю з наступних підстав:

Судом установлено, що сторони зареєстрували шлюб 27 грудня 1998 року виконавчим комітетом Воле-Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області; за наведеними обставинами позивачем у письмовому зверненні до суду від шлюбу в сторін дітей не має; вони разом не проживають десять років, майновий спір вирішуватимуть окремо.

Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано належних доказів на підтвердження заявлених вимог, хоча обовязок доказування і подання доказів закон покладає на нього.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Із мотивів позовної заяви суд не вбачає підстав для розірвання шлюбу і наведене позивачем нічим не підтверджено, оскільки ОСОБА_1 не наведено достатньо вагомих обставин, які б давали підстави вважати, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Тому суд не виключає, що сторони можуть повернутись до нормального сімейного життя.

За врахуванням фактичних взаємин подружжя, мотивів та причин у звязку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду, суд приходить до висновку про можливість подальшого спільного життя подружжя і збереження сімї, - що зясовано із письмових позицій як позивача, так і відповідача.

Ураховуючи наведене про відсутність доказів стосовно встановлених обставин і визначених відповідно до них правовідносин, виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає, що у позові про розірвання шлюбу необхідно відмовити за недоведеністю. Під час судового провадження позивачем та відповідачем не подано суду клопотань про доказування, чи про звільнення від доказування власних поводжень; із представлених документів суд переконаний, що шлюб носить тимчасовий формальний характер; що відсутні обставини, які є підставами для розірвання шлюбу. Позивач ОСОБА_1 не довів суду, що заява про розірвання шлюбу відповідає його дійсній волі, що примирення між сторонами неможливе; подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить його інтересам. Водночас відповідач ОСОБА_2 жодним чином не доводить ніякими письмовими доказами, ані в своєму письмовому зверненні до місцевого суду про необхідність розірвання шлюбу; не обґрунтовує зазначене з посиланням на норми закону на підставі чого може бути розірваний шлюб після десяти років окремого проживання; не мотивує чому шлюб не розірвала в державному органі реєстрації за їх взаємної згоди, а також повністю упускає питання поділу спільного майна, про що зазначає позивач, що це буде вирішуватись у позасудовому порядку. Доказування сторін ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки їх становище підтверджене єдиним документом Свідоцтвом про одруження, що є в матеріалах цивільної справи.

У звязку із наведеним, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у позові за недоведеністю, що не позбавляє права ОСОБА_1 на повторне звернення до місцевого суду у встановленому Законом порядку.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268, 280 ЦПК України, ст. ст. 110 112 СК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за недоведеністю.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом цього ж строку.

Суддя