Апеляційний суд Житомирської області

Справа №285/2987/17 Головуючий у 1-й інст. Савицька Л. Й.
Категорія 69 Доповідач Галацевич О. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 травня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №285/2987/17 за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, яке ухвалено 01 лютого 2018 року суддею Савицькою Л.Й. у м.Новоград-Волинський,
в с т а н о в и в :
У серпні 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до суду із заявою у якій просила встановити юридичний факт загибелі її чоловіка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні обов`язку військової служби 30 липня 2015 року у районі селища Новолуганське Артемівського району (нині Бахмутський) Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування заяви зазначила, що від встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України залежить отримання статусу ОСОБА_4 жертви міжнародного збройного конфлікту та обумовлює виникнення прав та обов`язків особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954. Вказала, що з березня 2014 року відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, що підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, які відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади, при цьому вказувала на офіційні повідомлення Ради національної безпеки і оборони України. Також зазначала, що її чоловік загинув у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 лютого 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення її заяви.

На її думку, суд першої інстанції належним чином не з`ясував зміст її вимог та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні її заяви. Зокрема, вважає таким, що не ґрунтується на нормах закону, висновок суду про те, що юридичний факт, який вона просила встановити, може бути встановлений лише у позасудовому порядку. Судом не враховано, що даний факт має індивідуальний характер та стосується виключно загиблого і членів його сім`ї, підлягає встановленню у судовому порядку. Його встановлення має на меті визначити загиблому ОСОБА_4 статусу особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, наслідком отримання якого визначено виникнення у неї (заявниці) права на отримання допомоги від гуманітарних організацій. Крім цього, послалася на практику у розгляді подібних справ.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав. Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенню ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши представника заявника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18.02.2014 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 25, 106-109 т.1). Останні є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.26-27 т.1).

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої військовою частиною - польова пошта НОМЕР_1 від 17.08.2015 за №7945, старший солдат ОСОБА_4 дійсно в період з 20 серпня 2014 року по 05 вересня 2014 року, з 30 січня 2015 року по 05 червня 2015 року та з 16 червня 2015 року по 30 липня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Підстава: витяг з наказу керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 20.08.2014 №25; від 05.09.2014 №41; витяг з наказу ПЗК АТО при СБУ (по стройовій частині) від 06.02.2015 №37; витяг із наказу керівника сектору «С» (по стройовій частині) від 06.06.2015 №159; витяг із наказу керівника сектору «С» (по стройовій частині) від 10.08.2015 № 225; витяг із наказу по стройовій частині від 30.07.2015 № 182 (а.с. 98 т.1).

Наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року №36 затверджена Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, якою врегульований порядок проведення розслідування, у тому числі по факту загибелі.

Так, на підставі наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 11 серпня 2015 року № 2726 було призначено проведення службового розслідування по факту загибелі старшого солдата ОСОБА_4 . За наслідками розслідування складений акт від 17.08.2015 (а.с. 28-30 т.1).

Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 10.09.2015 № 3317 підтверджується, що поранення старшого солдата контрактної служби, ОСОБА_4 , 1993 року народження: «наскрізні кульові поранення декількох ділянок тіла, крововтрата», стали причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , що також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті № 738/л, виданими 11.08.2015 Ленінським відділенням Дніпропетровського обласного Бюро судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть та протоколом пред`явлення трупа для впізнання, пов`язані з виконанням останнім обов`язків військової служби (а.с.108, 110, 112 т.1).

Заявниця, як дружина загиблого, отримала посвідчення серії НОМЕР_2 від 30.12.2015 члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби (а.с.116 т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що факт, який просить встановити ОСОБА_1 не може встановлюватись у судовому порядку, факт загибелі ОСОБА_4 підтверджений у встановленому законом позасудовому порядку, збройна агресія Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, а встановлення факту причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України та загибеллю ОСОБА_4 не породжує для заявника юридичних наслідків.

Проте, з такими висновками суд апеляційної інстанції погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Так, постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VIII було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви убачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння нерегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово - Морських Сил України. У подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України".

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року №891-VІІ, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів».

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VІІ, із змінами і доповненнями, Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України із зазначенням дати початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Республіку Крим Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися таким чином.

Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації, батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою.

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року, в зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил».

Нерегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси, які постачалися з території РФ. Це підтверджувалося поясненнями численно затриманих військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Статтею першою Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: - вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; - напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

За наслідками військової агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року за №254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до абз.2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Крім того, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Отже, при вирішенні даної справи знайшов своє підтвердження факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим.

ОСОБА_4 з 10 травня 2015 року займав посаду снайпера 2-го відділення снайперів взводу снайперів військової частини польова пошта НОМЕР_1 , безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.28-30,98 т.1).
Викладені вище обставини справи встановлюють причинний зв`язок між пораненнями, які ОСОБА_4 отримав під час проходження військової служби на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою, та збройною агресією Російської Федерації проти України.

Враховуючи, що ОСОБА_4 загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 , виконуючи обов`язки військової служби, в результаті саме збройної агресії та воєнного конфлікту, розпочатих Російською Федерацією, а також обставини того, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено право на життя і здоров`я, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Посилання у судовому рішенні на те, що факт, який просить встановити заявник, належить до повноважень відповідних державних органів, які у нормативно-правових актах це встановили, і те, що факт військової агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим, лише підтверджує те, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Висновки суду про те, що факт, який просить встановити ОСОБА_1 , не потребує судового підтвердження, є помилковим і таким, що суперечить ст. 124 Конституції України, ч.2 ст.256 ЦПК України 2004 року, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, який набув чинності з 15.12.2017, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між загибеллю особи та військовою агресією Російської Федерації.

Крім того, заявник довела, що від встановлення цього юридично значимого для неї та її малолітніх дітей факту залежить виникнення прав та обов`язків, у тому числі щодо отримання ними відповідної допомоги.

Так, звернення заявника в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обумовлено необхідністю визначення статусу ОСОБА_4 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного гуманітарного права (що складається з Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 року, Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та отримання заявником допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного Комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариств Червоного Хреста і Червоного півмісяця, Товариства Червоного Хреста України).

При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника та її малолітніх дітей.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 лютого 2018 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення заяви.

Встановити факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні обов`язку військової служби 30 липня 2015 року у районі селища Новолуганське Артемівського району (нині Бахмутський) Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 05 травня 2018 року.