Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 363/86/15-ц

провадження № 61-1 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у складі судді Котлярової І. Ю. та рішення апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельну ділянку та поділ житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами у натурі.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1, власником іншої 1/3 частини цього домоволодіння є ОСОБА_2

Рішенням Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року йому для обслуговування 2/3 частин вказаного житлового будинку передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1081 га, а ОСОБА_3 для обслуговування 1/3 частини цього будинку - земельну ділянку площею 0,1242 га.

30 вересня 2011 року ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2

Вказуючи на те, що рішенням селищної ради від 10 липня 2008 року порушені його права, оскільки ОСОБА_3 для обслуговування 1/3 частини житлового будинку у приватну власність передано земельну ділянку більшої площі, ніж йому - власнику 2/3 частин цього будинку, крім того, загальний розмір переданої у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 0,2323 га, що перевищує максимальний розмір у 0,15 га, встановлений статтею 121 ЗК України, ОСОБА_1 просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1081 га для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1;

скасувати державний акт НОМЕР_2, виданий ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1081га для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1;

визнати недійсним та скасувати державний акт, що посвідчує право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1;

Також позивач у зв'язку з оскарженням правовстановлюючих документів на землю просив суд поділити житловий будинок по АДРЕСА_1 у натурі на два окремі домоволодіння, відповідно до порядку користування, який фактично склався між співвласниками, виділивши йому у власність квартиру № 2 загальною площею 47,8 кв. м, що складається з: кухні площею 6,9 кв. м, житлової кімнати площею 10,1 кв. м, житлової кімнати площею 9,6 кв. м, житлової кімнати 12,8 кв. м, коридору 4,7 кв. м та кладової 3,7 кв. м, а ОСОБА_2 - квартиру № 1 загальною площею 30 кв. м, що складається з: кухні площею 9,3 кв. м, житлової кімнати площею 12,8 кв. м, коридору 4,8 кв. м, кладової 3,1 кв. м.

3 березня 2015 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій замість вимоги про скасування державного акта, що посвідчує право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1 просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1242 га для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1;

скасувати державний акт НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1;

скасувати договір дарування земельної ділянки площею 0,1242 га по АДРЕСА_1, укладений 30 вересня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2

Також у заяві від 3 березня 2015 року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги в частині поділу житлового будинку та окрім поділу будинку просив суд поділити надвірні будівлі та господарські споруди по АДРЕСА_1, виділивши йому у власність: погреб «В» площею 14,2 кв. м, сарай-кухню «З» площею 26,8 кв. м і туалет «К» площею 1,6 кв. м, а ОСОБА_2: погрібник «Г» площею 17,6 кв. м, погріб «під. Г» площею 6,5 кв. м, сарай «Ж» площею 26,4 кв. м і туалет «Д» площею 1,1 кв. м, залишивши у спільному користуванні огорожу «1-26».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено житловий будинок по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 березня 2016 року № 12847/15-43/5056/16-43, а саме виділено:

ОСОБА_1 квартиру № 2 загальною площею 47,8 кв. м, житловою площею 32,5 кв. м, що складається з: кухні площею 6,9 кв. м, житлової кімнати площею 10,1 кв. м, житлової кімнати площею 9,6 кв. м, житлової кімнати 12,8 кв. м, коридору 4,7 кв. м та кладової 3,7 кв. м;

ОСОБА_2 квартиру № 1 загальною площею 30 кв. м, житловою площею 12,8 кв. м, що складається з: кухні площею 9,3 кв. м, житлової кімнати площею 12,8 кв. м, коридору 4,8 кв. м, кладової 3,1 кв. м.

Поділено надвірні будівлі та господарські споруди по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідно до висновку експерта від 25 березня 2016 року № 12847/15-43/5056/16-43, а саме виділено:

ОСОБА_1 погреб «В» площею 14,2 кв. м, сарай-кухню «З» площею 26,8 кв. м і туалет «К» площею 1,6 кв. м;

ОСОБА_2 погрібник «Г» площею 17,6 кв. м, погріб «під. Г» площею 6,5 кв. м, сарай «Ж» площею 26,4 кв. м і туалет «Д» площею 1,1 кв. м;

огорожу «1-26» площею 1,1 кв. м залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 093 грн 06 коп.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та скасування договору дарування, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у вересні 2011 року, коли ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1242 га, а з позовом до суду він звернувся лише у січні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, а тому суд відмовив у задоволенні цих вимог.

Задовольняючи позовні вимог про поділ житлового будинку та надвірних будівель і господарських споруд у натурі, суд виходив із того, що відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування рішення органу місцевого самоврядування і державних актів про право власності на земельні ділянки скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

Визнано недійсним і скасовано рішення Димерської селищної ради від 10 липня 2008 року № 337-16-5 у частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1081га по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним і скасовано державний акт НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1081 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_1

Визнано недійсним і скасовано рішення Димерської селищної ради від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1242 га по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним і скасовано державний акт НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_3

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування залишено без змін.

Рішення суду в частині поділу житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на момент прийняття селищною радою оскаржуваного рішення від 10 липня 2008 року та видачі оскаржуваних державних актів був чинним пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, відповідно до якого позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

У подальшому вказаний пункт було виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI, згідно з яким особа має право звернутися до суду з вимогами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 268 ЦК України, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року.

Встановивши, що з вимогами про скасування рішення органу місцевого самоврядування і державних актів про право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 звернувся у грудні 2014 року, апеляційний суд вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, а тому ці вимоги підлягають задоволенню, оскільки у порушення статті 120 ЗК України при передачі сторонам у власність земельних ділянок для обслуговування житлового будинку не було враховано принцип пропорційності часток цих осіб у праві власності житлового будинку та розмір безоплатно переданих у власність земельних ділянок перевищує максимальний розмір у 0,15 га, встановлений статтею 121 ЗК України.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не зазначено обставин, які відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

У касаційній скарзі, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1242 га, оскільки ця вимога була пред'явлена лише 3 березня 2015 року, а не у грудні 2014 року, як помилково вважав апеляційний суд.

Також стверджує, що поділ житлового будинку за надвірними будівлями та господарськими спорудами судами проведено з порушенням вимог статей 183, 364, 367, ЦК України та статті 152 ЖК Української РСР.

Крім того, зазначає, що позивач самовільно провів часткове переобладнання будинку по АДРЕСА_1 та на межі земельних ділянок побудував гараж, а тому суди дійшли помилкового висновку про можливість поділу цього будинковолодіння, оскільки об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об'єкти, не можуть бути предметом поділу.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 25 січня 2000 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,105 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 24 листопада 2004 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,8 га для обслуговування 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року затверджено технічну документацію та вирішено рахувати зокрема за ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1081 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та внесено відповідні зміни у рішення від 24 листопада 2004 року.

На підставі цього рішення ОСОБА_1 видано державний акт НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку.

Цим же рішенням Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року затверджено технічну документацію та вирішено рахувати за ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1242га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та внесено відповідні зміни у рішення селищної ради від 25 січня 2000 року.

На підставі цього рішення ОСОБА_3 видано державний акт НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку.

30 вересня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір дарування, за яким остання отримала в дар земельну ділянку площею 0,1242 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, про що на державному акті НОМЕР_2 нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, у порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України 2004 року не звернув увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального й матеріального права при вирішенні питання про можливість поділу житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив суд поділити житловий будинок по АДРЕСА_1 на два окремі домоволодіння з наступним присвоєнням поштових адрес та можливістю приватизації окремих земельних ділянок, що свідчить про бажання позивача припинити право спільної часткової власності сторін на житловий будинок та поділити його на два окремі об'єкти нерухомості. Тобто просив поділити житловий будинок у натурі.

При цьому, місцевий суд керувався положеннями статті 364 ЦК України та вважав, що виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (частина друга статті 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

За таких обставин суд дійшов помилкового висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормою статті 364 ЦК України та не застосував положення статті 367 ЦК України, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

У частині другій статті 367 ЦК України визначено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи зі змісту цієї норми, поділ є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, надані судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок».

Зокрема, виходячи з положень статей 183, 367 ЦК України та роз'яснень, що містяться в пункті 6 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, якщо при цьому можливо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

При цьому суд на виконання вимог статті 152 ЖК Української РСР повинен дослідити, чи можливо провести переобладнання без втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування. Якщо це можливо, то отримати згоду відповідних органів на переобладнання/перепланування.

Переглядаючи справу, апеляційний суд у порушення вимог статті 303 ЦПК України вказані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановив та не перевірив інші обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог та заперечень.

Так, ОСОБА_2 стверджувала, що позивач самочинно, без отримання будь-яких дозвільних документів та з грубим порушенням будівельних норм провів часткове переобладнання житлового будинку по АДРЕСА_1 та побудував гараж. Вказані обставини підтверджуються постановою Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 11 листопада 2014 року (а. с. 17 т. 1) та висновком судової будівельно-технічної експертизи від 25 березня 2016 року (а. с. 12 т. 2).

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (частина друга статті 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 4 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15.

Доводи касаційної скарги про пропуск позивачем позовної давності є безпідставними, оскільки на момент прийняття оскаржуваних рішень селищної ради положеннями статті 268 ЦК України були визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, згідно з пунктом 4 частини першої цієї статті - на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

ОСОБА_5 набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Із позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у грудні 2014 року, а подальші уточнення позовних вимог є реалізацією диспозитивного права позивача на збільшення або зменшення позовних вимог, зміну предмета позову, що узгоджується з положеннями частини 2 статті 31 ЦПК України 2004 року. Зазначене не змінює дату первинного пред'явлення позову.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк