Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Назарова М.В.
Справа № 415/6995/16-ц
Провадження № 22ц/782/210/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Коротенка Є.В.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.

учасники справи: позивач Комунальне підприємство «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №6» м. Новодружеск, відповідач ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника Стародубцевої Лариси Олексіївни,

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 31 січня 2018 року, ухваленого Лисичанським міським судом у складі: судді Фастовця В.М. в приміщенні того ж суду, дата складання повного тексту рішення - 05 лютого 2018 року,

у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №6» до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року позивач Комунальне підприємство «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №6» (далі - КП «ЛЖЕК №6») звернулось до суду із вказаним позовом та просило визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. В обгрунтування позову посилався на те, що будинок перебуває на балансі КП «ЛЖЕК №6», відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у вказаній квартирі як син померлого наймача, проте понад шість місяців за вказаною адресою не мешкає без поважних причин, що підтверджується актом позивача від 12.12.2016 року та відсутністю відповідача в квартирі тривалий термін, його відмовою нести витрати за комунальні послуги, внаслідок чого станом на 01.12.2016 року заборгованість по сплаті послуг по утриманню будинків та прибудинкових територій складає 5259,31 грн.

Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 01 лютого 2017 року позов задоволено.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 04 грудня 2017 року заочне рішення скасоване та справу призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заперечував проти задоволення позову та надав пояснення про те, що в спірній квартирі не проживає з травня 2014 року, коли почалися бойові дії і м. Новодружеськ став районом проведення антитерористичної операції. Відповідач перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з 01.07.2016 року за фактичним місцем проживання - у м. Лубни Полтавської області, де з 04.08.2014 року працює на приватному підприємстві «Лубнимаш» і де житлом не забезпечений, та має твердий намір після закінчення АТО або раніше повернутися до свого постійного місця проживання, яким є спірне житло. Комунальні послуги не сплачував, оскільки вони фактично не надавалися.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 31 січня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що фактично мешкає: АДРЕСА_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення, ухвалити нове рішення, яким у позові Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №6» відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення судом ст.ст. 2, 3 та 5 Європейської Конвенції про захист права і основоположних свобод, оскільки суд дав неправильну оцінку поясненням свідків, які пояснили про знаходження у спірній квартирі особистих речей відповідача, про періодичні його приїзди до м. Новодружеськ. Доводом апеляційної скарги є формальне посилання суду на наявність у відповідача статусу внутрішньо переміщеної особи, невідповідність тверджень суду про закінчення бойових дій в м. Лисичанську у липні 2014 року, оскільки хоча наприкінці липня 2014 року такі дії і закінчилися, але продовжував дію Наказ Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», яким є м. Новодружеськ. В матеріалах справи відсутній договір найму квартири, на який посилається позивач, також суд порушив ст. ст. 2, 3 та 5 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Під час апеляційного розгляду справи представники позивача Стародубцева Л.О., Ларін О.В., Ларіна Л.А. підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач та представник відповідача - Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №6», належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з'явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, з'ясувавши обставини справи та перевірку їх доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши їх, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до частини 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за наявності двох умов: по-перше, непроживання у спірному житловому приміщенні на час звернення до суду понад шість місяців, по-друге, таке непроживання має бути без поважних причин.

Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1, площею 55,7 кв.м (а.с. 7), зазначений житловий будинок перебуває на балансовому обліку в Комунальному підприємстві «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №6» з 02.10.2002 року (а.с. 8).

Відповідно до особового рахунку №601484 по АДРЕСА_1, заборгованість по утриманню будинків та прибудинкових територій станом на 01.12.2016 року становить 5259,31 грн. (а.с. 63-64).

Згідно акту від 12 грудня 2016 року, складеного головним інженером ЛЖЕК №6, начальником дільниці, бухгалтером та сусідами кв. НОМЕР_1 ОСОБА_7 та кв. НОМЕР_2 ОСОБА_8 та головою будинкового комітету Леоновою В.Г., квартиронаймач ОСОБА_3 за місцем проживання: АДРЕСА_1 не мешкає протягом 10 років та його фактичне місце перебування невідоме (а.с. 4).

Задовольняючи позов та визнаючи відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, суд із застосуванням до спірних правовідносин вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України вважав доведеним, що відповідач більше 10 років за вказаною адресою не мешкає без поважних причин, за комунальні послуги не сплачує, і представником відповідача не надано достатніх та переконливих доказів поважності непроживання відповідача у спірному житлі, бронювання житла на період роботи відповідача у м. Лубни, а статус тимчасово переміщеної особи є формальним, бо бойові дії у м. Лисичанську закінчилися до від'їзду відповідача у липні 2014 року. Крім того, отримання житла від територіальної громади не є єдиним способом забезпечення особи житлом, оскільки з довідки внутрішньо переміщеної особи вбачається, що відповідач мешкає в окремому житловому приміщенні та отримує допомогу на покриття витрат на проживання.

Проте, як вбачається з обставин справи, доводами апеляційної скарги спростовується такий висновок суду, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач постійно, безперервно, протягом тривалого часу не проживав у спірній квартирі та виявляв відсутність інтересу до житлової площі, оскільки 06.08.2012 року він укладав договір з Лисичанським спеціалізованим підприємством по видобутку, обробці і реалізації води та очищення стоків «Лисичанськводоканал» (а.с. 71), в м. Лисичанськ Луганської області 03 серпня 2012 року видавав довіреність своєму рідному братові по матері на приватизацію спірної квартири (а.с. 73).

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень («Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя («Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Таким чином, враховуючи, що аргументи та заперечення відповідача безпідставно не були взяті до уваги, рішення суду є необґрунтованими та недостатньо вмотивованими.

Посилання суду на показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_7 як на підтвердження відсутності відповідача у спірному житлі більше 10 років є помилковим, оскільки судом не взято до уваги, що свідок ОСОБА_10 підтвердила наявність речей відповідача в квартирі. Обидва свідка підтвердили, що відповідач їздив до м. Москва на заробітки, та не підтвердили безперервну відсутність відповідача у спірному житлі понад визначений законом строк.

Крім того, за фактом самовільного заволодіння гаражем за адресою: АДРЕСА_3, що є самочинним будівництвом відповідача, та речей у ньому громадянкою ОСОБА_7 з 23.11.2017 року проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні (а.с. 124), що свідчить про відсутність неупередженості у вказаного свідка.

Довід апеляційної скарги про ненадання судом взагалі оцінки показанням свідка ОСОБА_11 заслуговує на увагу, оскільки вказаний свідок допитаний у судовому засіданні 22.01.2018 року і також не підтвердила безперервну відсутність відповідача у спірній квартирі протягом 10 років.

Відповідач та його представники не оспорюють наявність заборгованості за користування спірним житлом, проте з огляду на вимоги закону це не є підставою для застосування наслідків, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Наданий позивачем Акт від 12 грудня 2016 року не містить відомостей про те, що відповідач відсутній у квартирі без поважних причин.

Будь яких інших належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що відповідач не проживає в квартирі без поважних причин понад визначений законом строк, суду не надано.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що спірне житло розташоване на території проведення антитерористичної операції.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Новодружеськ Луганської області, в якому розташоване спірна квартира, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно даних МВС України з початку 2014 року у зоні АТО вважаються такими, що пропали безвісті 1500 чоловік.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_3 01 липня 2016 року взятий на облік Управлінням СЗН виконкому Лубенської міської ради Полтавської області (а.с. 32) та згідно довідки від 13.10.2017 року з 04.08.2014 року працює токарем цеху №1 Приватного підприємства «Лубнимаш» (а.с. 41).

Відповідач надавав письмові пояснення, що хоча і працює та живе в м. Лубни Полтавської області, проте періодично навідується до спірної квартири, де знаходяться його речі.

Вказане безпідставно не взято до уваги судом та зроблений помилковий висновок про те, що отримання житла від територіальної громади м. Новодружеська не є єдиним способом забезпечення ОСОБА_3 житлом, оскільки відповідач мешкає в м. Лубни в окремому жилому приміщення та отримує допомогу на покриття витрат на проживання як внутрішньо переміщена особа.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, з урахуванням конкретних обставин справи, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено, що на час його звернення до суду, відповідач не мешкав в спірній квартирі більш ніж шість місяців без поважних причин, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Встановивши, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, суд апеляційної інстанції скасовує рішення і ухвалює нове рішення про відмову в позові у зв'язку недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки відповідачем було сплачено 320 грн. за подання зави про перегляд заочного рішення суду (а.с. 26) та 2067 грн. за подачу апеляційної скарги (150% від 1378 грн. за подачу позову немайнового характеру юридичною особою - а.с. 1, 90), то з позивача на користь відповідача до стягнення належить повернення судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 2387 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника Стародубцевої Лариси Олексіївни задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 31 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Комунальному підприємству «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №6» в задоволенні його позову до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Стягнути з Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора №6» на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2387 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Дата складання повного тексу постанови - 21 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді: