Справа № 152/219/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 березня 2018 року м. Шаргород

Cправа №152/219/18

Провадження №2/152/130/18

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

ОСОБА_3 виклад позицій позивача та відповідача

1. Виклад позиції позивача.

14.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського районного суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг в сумі 77050 грн., 26967 грн. відсотків за користування коштами, 3311,52 грн. річних за ставкою НБУ, а всього 106329,52 грн. та судовий збір, сплачений при зверненні до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 26.06.2017 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 отримала в нього в борг грошові кошти в сумі 77050 грн. строком до 30.12.2017 року зі сплатою 5% щомісячно за користування коштами, а також 3% річних в разі несвоєчасного виконання зобовязання.

На підтвердження цього складено договір позики у простій письмовій формі, який підписаний особисто боржником, чим підтверджено передачу вказаної суми грошових коштів боржнику.

ОСОБА_2 у вказаний в договорі строк не виконала зобовязання, борг не повернула, а також не сплатила відсотків за користування грошовими коштами, передбачених договором.

Також, позивач вважає, що оскільки ОСОБА_2 не повернула вчасно позичені кошти, то повинна сплатити на його користь грошову суму відповідно до ст.625 ЦПК України, тобто 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Так як відповідач ОСОБА_2 добровільно умови договору не виконала, уникає зустрічей з ним, то він змушений звернутися з позовом до суду.

2. Виклад позиції відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подала, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 20.02.2018 року, яка отримана нею 23.02.2018 року (а.с.14).

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 заяв та клопотань, повязаних із розглядом справи, до суду не подавали.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

1. Відповідно до ухвали суду від 20.02.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відкрито провадження у справі, розгляд цивільної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження на 13 березня 2018 року без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.11-12).

2. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України).

Вказана вимога ЦПК України розяснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із вимогами ч.2 ст.191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_2 ухвала суду про відкриття провадження отримана 23.02.2018 року (а.с.14), то суд вважає, що відзив нею не подано у встановлений судом строк без поважних причин.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.191 ЦПК України.

3. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, … в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини позики.

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.

Судом встановлено факт укладення між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку договору позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 26.06.2017 року гроші в сумі 77050 грн., із зобовязанням сплачувати 5% за користування грошовими коштами щомісячно та повернути борг до 30.12.2017 року.

Вказаний факт підтверджується договором від 26.06.2017 року, що укладений у письмовій формі, підписаний сторонами договору: кредитором ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 (а.с.3).

Крім того, з договору вбачається, що у випадку несвоєчасного повернення боргу чи простроченої сплати відсотків, боржник повинен сплатити кредитору 3% річних за кожен день прострочення.

Факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики на суму 77050 грн. підтверджується означеним договором від 26.06.2017 року, відповідно до якого кредитор передав, а боржник отримала грошові кошти, повернення яких повинно відбутися не пізніше 30.12.2017 року (а.с.3).

Факт підписання означеного договору позики та наявність боргу перед позивачем не заперечуються відповідачем ОСОБА_2, оскільки остання відзиву на позов із викладенням своїх заперечень на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 20.02.2018 року, не надала.

Договір позики між позивачем та відповідачем відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України.

Означений договір позики підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошей в кількості 77050 грн. та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а відповідача сплатити позивачеві 77050 грн., а також зобовязання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено включно до 30.12.2017 року, що за користування грошовими коштами відповідач щомісячно сплачуватиме позивачеві 5% від суми позики, а також сплатить 3% річних у випадку несвоєчасного повернення боргу за кожен день прострочення.

До даного часу відповідач ОСОБА_2 суму позики позивачеві не повернула, що вбачається із позовної заяви, а також, на думку суду, не заперечується відповідачем, оскільки ОСОБА_2 не надіслала до суду відзиву на позовну заяву із викладом своїх заперечень щодо обставин, викладених позивачем.

Вказана обставина підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.

Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 3, 4 ст. 77 ЦПК України).

В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений позивачем у позові, а також представлені докази, констатує той факт, що позивачем доведено факт порушення його прав з боку відповідача невиконанням умов договору позики, оскільки відповідачем не надано належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту погашення боргу перед позивачем в сумі 77050 грн., а також 5% від суми боргу щомісячно за користування грошовими коштами, тоді як, відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, обовязок доказування покладається на сторони.

Крім того, суд встановив, що за умовами договору позики боржник зобовязується сплачувати кредиторові 5% щомісячно за користування грошовими коштами.

З розрахунку, наведеного позивачем в позові вбачається, що нарахування 5% за користування грошовими коштами здійснено за 7 місяців, тобто на час звернення з позовом до суду, враховуючи, що борг не повернуто.

Таким чином, винагорода позивачеві за користування його коштами відповідачем проценти за договором становить 26967,50 грн. (77050 грн. х 5% х 7 міс. =26967,50 грн.).

Також, суд встановив, що за умовами договору позики боржник зобовязується сплатити кредиторові 3% річних від простроченої суми.

З розрахунку, наведеного позивачем в позові вбачається, що 3% річних становить 2311,52 грн., разом з тим, у прохальній частині позову міститься позовна вимога про стягнення 3% річних в сумі 3311,52 грн.

Суд виходить з того, що 77050 грн. х 3% = 2311,50 грн., що не відповідає розрахунку, вказаному позивачем.

При цьому, наведений у позовній заяві позивачем розрахунок суми 3% річних за прострочення зобовязання не містить способу її нарахування.

Тому суд прийшов до переконання, що загальна сума боргу відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 за договором позики від 26.06.2017 року на час звернення із позовом до суду становить 106329 грн., яка складається із: суми боргу 77050 грн.; винагороди за користування грошовими коштами протягом 7 місяців в розмірі 5% від суми боргу щомісячно 26967,50 грн.; 3% річних від суми боргу за прострочення грошового зобовязання 2311,50 грн.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони… Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 3 ч.1 ст.208 ЦК України встановлено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі.

Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст.509 ЦК України).

Сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України).

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст.536 ЦК України).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦПК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання (ст.629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).

VІ. Висновки суду, розподіл судових витрат

Виходячи з аналізу наведеного вище цивільного законодавства, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, двостороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (абзац 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Саме така правова позиція була викладена ВСУ 02.09.2015 року у справі № 6-369цс15.

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу з нарахуванням винагороди за користування грошовими коштами в розмірі 5% щомісячно та нарахуванням трьох процентів річних від простроченої суми підлягають задоволенню частково, на суму 106329 грн.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України).

При зверненні в суд з позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 1064,36 грн. (а.с.1).

Так як позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню на суму 106329 грн., то, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1063,29 грн.

Судовий збір в сумі 1,07 грн. є зайво сплаченим позивачем.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 ЗУ Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, зайво сплачена сума судового збору може бути повернута позивачеві судом за ухвалою суду після його звернення.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, ч.4 ст.268, ст.ст.273, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст.202, 207, 208, 509, 510, 525, 526, 536, 599, 610, 612, 625, 626, 627, 629, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_1 на вул. Святого Архангела Михаїла (колишня назва вул. ОСОБА_4), буд.4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії АА №580108, на користь ОСОБА_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 77050 грн. в рахунок боргу за договором позики від 26.06.2017 року, 26967,50 грн. процентів за користування грошовими коштами (на час звернення з позовом до суду, відповідно до позовної заяви), 2311,50 грн. в рахунок 3% річних від простроченої суми, а всього 106329 (сто шість тисяч триста двадцять девять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_1 на вул. Святого Архангела Михаїла (колишня назва вул. ОСОБА_4), буд.4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії АА №580108, на користь ОСОБА_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 1063 (одну тисячу шістдесят три) гривні 29 копійок в рахунок сплаченого при зверненні в суд судового збору.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 52 копійок відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шаргородський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них (ч.4 ст.273 ЦПК України).

Повне рішення складено та підписано суддею 13.03.2018 року.

Суддя: