Справа № 369/2744/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/304/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 19 07.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у м. Києві 02 листопада 2017 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: Міськрайонне управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру в Київській області, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсним та скасування рішення сесії Боярської міської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування їх державної реєстрації та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міськрайонне управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру в Київській області про визнання недійсним та скасування рішення Боярської міської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИЛА:

у березні 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з 1998 року є власником земельної ділянки площею 0.0998га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Через відсутність коштів вона не змогла побудувати житловий будинок та використовувала дану земельну ділянку під огород.

У 2013 році, вона виявила, що на її земельній ділянці проводяться будівельні роботи ОСОБА_5, яка купила цю земельну ділянку у ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 24.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Федотовою О.В.

Позивач звернулась до суду із позовом про скасування рішення Боярської міської ради про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_6 та про визнання недійсним державного акту, виданого на його імя та договору купівлі-продажу. В ході розгляду цивільної справи стало відомо, що частина земельної ділянки позивача була передана у власність не тільки ОСОБА_6, а і відповідачі по справ - ОСОБА_4, яка продала її ОСОБА_3 Як було з'ясовано в подальшому, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5, і таким чином земельною ділянкою позивача заволоділи члени однієї родини.

Зазначає, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.10.2014 року, яке набрало законної сили, було визнано недійсними та скасовані рішення сесії Боярської міської ради про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_6, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на його ім'я, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, скасовано його державну реєстрацію.

Позивач вважає, що ОСОБА_4 також незаконно було передано у власність земельну ділянку, частина якої перебуває на праві власності у позивача відповідно до Державного акту від 03.03.1998 року.

Позивач не надавала згоди на передачу частини своєї земельної ділянки іншому громадянину, її у неї ніхто не вилучав, тому рішення ради та видача державного акту на право власності на земельну ділянку є грубим порушенням земельного законодавства та її прав, як законного власника землі. На підставі викладеного просила суд визнати незаконним (недійсним) та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №40/2128 від 29 вересня 2005 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4, виданого 11 березня 2006 року, кадастровий номер НОМЕР_2, та скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 11 березня 2006 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 160 та скасувати кадастровий номер НОМЕР_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, укладений 29 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При розгляді справи ОСОБА_2 позовні вимоги уточнила (т.1 а.с. 155-161). Остаточно просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №40/2128 від 29 вересня 2005 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4, виданого 11 березня 2006 року, кадастровий номер НОМЕР_2, та скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 11 березня 2006 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 160 та скасувати кадастровий номер НОМЕР_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, укладений 29 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., зареєстрованого за номером 12057 та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, - серії НОМЕР_3, виданий 06 вересня 2007 року, кадастровий номер НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його реєстрацію у Книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за №63 та скасувати кадастровий номер НОМЕР_2.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 подав зустрічний позов (т.1 125-128), та заяву про зміну підстав позову (т.3 а.с. 114-119). Свої вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0600га по АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 грудня 2006 року з ОСОБА_4 Дана земельна ділянка була передана ОСОБА_4 рішенням ради від 24 листопада 2004 року та від 29 вересня 2005 року, з отриманням в подальшого державного акту, який підтвердив право власності на земельну ділянку. Після укладення договору купівлі-продажу, він замовив виготовлення технічної документації та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Вважає, що рішення ради та отримання державного акту ОСОБА_2 відбулось з порушеннями. Так, будь-які будівлі на даній земельній ділянці до моменту купівлі-продажу були відсутні, земельна ділянка не передавалась їй раніше у постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку, а це були землі запасу, тому Боярська міська рада не мала права безоплатно надавати дану земельну ділянку ОСОБА_2 та порушила положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» №15-92 від 26 грудня 1992 «Про приватизацію земельних ділянок» та Земельного кодексу станом на 1996-1998 року. Саме ці порушення закону є підставою для визнання правочину (передачу земельної ділянки у власність та набуття права власності на неї) на підставі ч.3 ст.215 ЦК України, а саме рішення ради від 16 грудня 1996 року недійсним та його скасування. Вказав також, що поданий ОСОБА_2 акт про перенесення в натуру меж земельної ділянки НОМЕР_4 від 02 липня 1996 року складений незаконно.

Просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинськог району Київської області №428/2 від 16 грудня 1996 року в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0998га; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0998га, серії НОМЕР_5 від 03 березня 1998 року, виданий на імя ОСОБА_2; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №40/2128 від 29 вересня 2005 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4, виданий 11 березня 2006 року, кадастровий номер НОМЕР_2, скасовано державну реєстрацію вказаного державного акту та кадастровий номер НОМЕР_2. У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю. Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що вважає неправильними висновки суду першої інстанції про те, що правовідносини, які склались між сторонами врегульовані положеннями ст. ст. 387, 388 ЦК України. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.10.2014 року, з аналогічними обставинами, її позовні вимоги були задоволені у повному обсязі і вказане рішення пройшло усі можливі судові інстанції та було залишене без змін.

Відповідач ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог повністю. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначив, що суд не дав належної оцінки доказам, поданим сторонами та взяв до уваги лише доводи позивача, не давши їм, при цьому, відповідної правової оцінки.

Обома сторонами подано відзиви на апеляційні скарги, які долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 підтримали свою апеляційну скаргу, проти задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечували.

Представники відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечували, просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3, скасувати рішення суду першої інстанції від 03 листопада 2017 року та постановити по справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову повністю.

ОСОБА_4 та представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Зокрема, на адресу ОСОБА_4, наявну в матеріалах справи (в тому числі і вказану безпосередньо відповідачем ОСОБА_4), неодноразово направлялись судові повідомлення про призначення справи до розгляду, однак повернулись без вручення з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів визнала можливим розглядати справу за відсутності нез'явившихся учасників справи, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представником ОСОБА_3 - ОСОБА_9 в судовому засіданні були заявлені клопотання про повторний допит в судовому засіданні спеціаліста та експерта, а також про доручення доказів по справі. Заслухавши думку інших учасників судового розгляду, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотань, як необґрунтованих.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновків про обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_2, а також відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3, з огляду на наступні обставини.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 липня 1997 року були перенесені в натуру межі наданої земельної ділянки НОМЕР_4 ОСОБА_2, що підтверджується відповідним актом (т. 1 а.с.12).

На підставі рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №428/2 від 16 грудня 1996 року ОСОБА_2, 03 березня 1998 року отримала державний акт НОМЕР_6 на право власності на земельну ділянку площею 0,0998 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.(т. 1 а.с. 9)

Відповідно до ст.ст. 22-23 ЗК України, 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, ОСОБА_2 отримала у встановленому порядку державний акт на право власності на земельну ділянку, тому право власності у позивача на земельну ділянку площею 0,0998 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд виникло у 1998 році.

Встановлено також, що рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №32/791 від 24 листопада 2004 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність, яка розташована в м. Боярка для будівництва та обслуговування житлових будинку та господарських споруд ОСОБА_4 по вул. Деснянська, 600 кв.м.

Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 40/2128 від 29 вересня 2005 року затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність, яка розташована в м. Боярка для будівництва та обслуговування житлових будинку та господарських споруд по вул. Деснянська, 600 кв.м. та передано у приватну власність вищевказану земельну ділянку ОСОБА_4 У подальшому ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_7.

29 грудня 2006 року ОСОБА_4 продала належну їй земельну ділянку загальною площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_3 відповідачу по справі ОСОБА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., зареєстрованого за номером 1257. (т. 1 а.с. 131)

06 вересня 2007 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3. (т. 1 а.с. 129)

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що на підставі рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 40/2128 від 29 вересня 2005 року ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 з 1998 року, що є незаконним та порушує права ОСОБА_2 29 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 незаконно укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної, яка належить позивачу, право власності на яку на час укладення правочину не припинено, та не вилучено.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками в цілому погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, обставини щодо часткового накладення земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_4, на земельну ділянку, яка належала на праві власності позивачу ОСОБА_2 підтверджується наступними доказами: Актом про відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу межових знаків на зберігання від 11 серпня 2014 року (т.1 а.с. 38); висновком експерта за результатами проведення комплексної судової експертизи з питань землеустрою та земельно-технічної експертизи №2383/16-41 від 19 серпня 2016 року (т. 3 а.с. 14-28). Зокрема, із вказаного висновку експерта вбачається, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_2, частково перетинається із земельною ділянкою ОСОБА_3, згідно координат фактичних меж цієї ділянки. Площа перетину земельних ділянок становить 0,0208 га.

Відповідачем ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, встановлених судом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та державного акту, виданого на ім'я ОСОБА_3 суд першої інстанції зазначив, що позивач обрала невірний шлях захисту порушеного права власника, вказавши, що ОСОБА_2, яка вважає себе власником частини земельної ділянки, має право витребувати цю частину від добросовісного набувача ОСОБА_3 з підстав, передбачених ч.3 ст.388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків його недійсності, учасником якого вона не є.

При цьому, суд першої інстанції послався на правовий висновок Верховного Суду України по справі № 6-107цс12, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним відійти від застосування вказаної вище правової позиції у даному спорі, враховуючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є земельна ділянка площею 0,0208 га., яка незаконно, без вилучення у власника ОСОБА_2 була передана ОСОБА_4 у складі цілої земельної ділянки площею 0,0600 га та в подальшому була придбана ОСОБА_3

На думку колегії суддів, не вбачається можливим витребування земельної ділянки спірної площі (0,0208 га), оскільки ділянка такого розміру не існує, як окремий об'єкт нерухомості, не визначені її межі та конфігурація, що може значно утруднити виконання рішення про витребування майна.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2, посилаючись на положення ч. 3 ст. 215 ЦК України, просила визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу та застосувати правові наслідки недійсності правочину, скасувавши реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 та кадастровий номер.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом.

Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Оскільки за договором купівлі-продажу земельної ділянки була відчужена земельна ділянка, яка належить позивачу, право власності на яку на час укладення правочину не припинено, не вилучено, тому такий договір підлягає визнанню недійсним, оскільки предметом договору виступила земельна ділянка, право власності на яку продавець ОСОБА_4 отримала на підставі незаконного рішення ради, яка накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 Доказів іншого місця розташування земельної ділянки ОСОБА_3 суду подано не було.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог з ухваленням нового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600га, укладеного 29 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на імя ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним, як такий, що виданий на підставі недійсного правочину. Відповідно, підлягає скасуванню державна реєстрація права власності ОСОБА_11 на спірну земельну ділянку у Книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за №63 та кадастровий номер НОМЕР_2.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не надав суду доказів які саме його прав були порушені оскаржуваним рішенням ради та подальшою видачею ОСОБА_2 державного акту, враховуючи те, що право власності у ОСОБА_2 виникло у 1998 році, а у ОСОБА_3 лише у 2006 році.

Апеляційний суд з такими висновками погоджується, оскільки вони ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання недійсним та скасування рішення Боярської міської ради від 16 грудня 1996 року в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, ОСОБА_3, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції), не надав суду належних та допустимих доказів, на підтвердження порушення його прав, свобод чи інтересів у зв'язку з ухваленням у 1996 році Боярською міською радою оспорюваного рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, укладений 29 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., зареєстрованого за номером 1257 та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, серії НОМЕР_3, виданий 06 вересня 2007 року, кадастровий номер НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його реєстрацію у Книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за №63 та скасувати кадастровий номер НОМЕР_2.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий

Судді: