Дата документу 20.11.2018 Справа № 320/9325/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/9325/17
Провадження №22-ц/807/517/18
Головуючий в 1-й інстанції - Іваненко О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року, ухвалене в м. Мелітополь у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 04.06.2005 року вступила в шлюб з ОСОБА_5, від даного шлюбу вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 У період шлюбу за сумісні кошти вони придбали житловий будинок АДРЕСА_4, який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 У квітні 2014 року позивачка припинила шлюбні відносини з відповідачем по справі ОСОБА_5 З цього часу вони мешкають окремо. 25.12.2014 року шлюб між ними розірвано. Проте сторонами у справі не досягнуто згоди щодо питання поділу спільного майна, тому ОСОБА_6 просить суд визнати за нею ОСОБА_6 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_4, залишивши право власності на другу частину зазначеного житлового будинку за відповідачем у справі ОСОБА_5

В березні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6, в якому зазначає що під час подружнього життя з відповідачкою на спільні кошти було придбано житловий будинок АДРЕСА_5, який належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.2008 року. Але вже після розірвання шлюбу ОСОБА_5 стало відомо, що у 2008 році відповідачка придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, в зв'язку з чим просив суд визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_6.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частини житлового будинку АДРЕСА_7. Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на ? частини житлового будинку АДРЕСА_7. Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, р.н. НОМЕР_1, який мешкає: АДРЕСА_8 на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, р.н.НОМЕР_2, яка мешкає АДРЕСА_9 судовий збір в сумі 743 (сімсот сорок три) гривні 20 копійок. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, прийняти нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а його зустрічні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, судом при розгляді зустрічного позову необґрунтовано застосовано строки позовної давності передбачені ч.2 ст.72 СК України, оскільки на думку апелянта позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Апелянту про придбання ОСОБА_6 квартири стало відомо лише у березні 2018 року, а тому строк позовної давності не пропущено. Крім того, до укладання шлюбу з ОСОБА_6 апелянту належала квартира АДРЕСА_2, кошти від продажу якої були витрачені на придбання будинку АДРЕСА_4, в зв'язку з чим у задоволенні позову ОСОБА_6 повинно бути відмовлено.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_6, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з'ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування. В зв'язку з наведеним ОСОБА_6, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5, 04.06.2005р. зареєстрували шлюб, який згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 25.12.2014р. було розірвано (а.с.18). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10). У період шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за сумісні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_10, який було зареєстровано за ОСОБА_5, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 24.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області, ОСОБА_9, за номером 2509, копією витягу з Державного реєстру правочинів за № 5649573 від 24.03.2008 року, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 21545226 від 30.04.2008 року, копією технічного паспорту (а.с.11-17).

Враховуючи, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_8 придбаний ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підчас сумісного проживання та у зареєстрованому шлюбі, даний факт сторонами не заперечувався, відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_6 визнав в повному обсязі, тому суд вважав за необхідне позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_5, то суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 без поважної причини пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду, для вирішення спору про поділ спільного майна подружжя, яке було придбано у 2008 році, а тому у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду, погоджується частково.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.06.2005 року по 25.12.2014 року. 24 березня 2008 року подружжям був придбаний будинок АДРЕСА_8, право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_5 01 лютого 2008 року подружжям була придбана квартира АДРЕСА_3.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Доводи апелянта, з приводу того, що кошти від продажу його власної квартира АДРЕСА_2, були витрачені на придбання будинку АДРЕСА_4, в зв'язку з чим вказаний будинок не підлягає розподілу, не заслуговують на увагу оскільки вказані обставини не були предметом розгляду в суді першої інстанції, і відповідно до матеріалів справи та рішення суду, представник ОСОБА_5, адвокат ОСОБА_10 позов ОСОБА_6 про поділ майна подружжя визнала в повному обсязі. Крім того, при апеляційному розгляді справи належних та допустимих доказів придбання будинку АДРЕСА_4 за особисті кошти ОСОБА_5 не надано. А тому, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволено первісного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнав за сторонами у справі право власності по ? частини житлового будинку АДРЕСА_7. З вказаними висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Висновки суду першої інстанції з приводу пропуску ОСОБА_5 строку позовної давності при пред'явленні вимог про поділ майна подружжя, суд апеляційної інстанції вважає хибними.

Так, правилами ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Само по собі розірвання шлюбу, не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу ( п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна").

Пленум Верховного Суду України у п. 15 вказаної постанови роз'яснив, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).

У зв'язку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені одним із колишнього подружжя.

Таким чином, початком перебігу позовної давності з вимог про поділ майна подружжя заявлених ОСОБА_5, слід вважати дату подачі ОСОБА_6 позовної заяви про поділ майна подружжя, в якому не ставилось питання про поділ квартири АДРЕСА_3.

Інші докази в цій частині матеріали справи не містять.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності, є безпідставним та таким, що не ґрунтується на законі, на матеріалах справи.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №61-9052св18 від 24 жовтня 2018 року.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, вимоги ОСОБА_5, щодо визнання за ним права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3 придбаної в період шлюбу між сторонами є такими що доведені і підлягають задоволенню.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 376 ЦПК дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалення нового рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів:

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року у цій справі в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3.

Решту рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 листопада 2018 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З.Поляков