ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/145/18 Справа № 211/5381/17 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»)

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2018 року, яке постановлено суддею Ніколенко Д.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 06 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»)звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до кредитного договору № б/н від 24.07.2010 року, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_2, остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 9500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Однак, в порушення взятих на себе зобов'язань за вказаним договором, відповідач не виконувала умови договору, в зв'язку з чим станом на 05.11.2017 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 19678,06 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9462,82 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 8002 грн.; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 800 грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00грн. - штраф (фіксована частина), 913,24 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь та судові витрати по справі.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» суму заборгованості за договором № б/н від 24.07.2010 року в розмірі 9462 грн. 82 коп. та судовий збір 769 грн. 41 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, пені та штрафів та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надано належної оцінки істотним обставинам справи, не враховано, що умовами кредитного договору було передбачено підвищення (зміна) процентної ставки за кредитним договором, що відповідач по справі повідомлялась належним чином про таке підвищення і заяв про розірвання кредитного договору, у зв'язку з підвищенням процентної ставки, не подавала, чим визнала запропоновані умови договору та погодилась з підвищенням відсотків.

Крім того представник позивача зауважує на тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею та штрафам, оскільки така відповідальність за договором була погоджена сторонами.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 24 липня 2010 року між сторонами укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника ОСОБА_2 та Умов та Правил надання банківських послуг, з якими вона під час укладання договору була ознайомлена, що засвідчено особистим її підписом 24 липня 2010 року (а.с.7-зворот).

Як видно з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ «КБ «Приватбанк» (у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»), форма договору про надання банківських послуг, яка укладається між банком та держателем картки, складається із заяви, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів (а.с.7-32).

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ «КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_2 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 9500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежу по якому-небудь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. плюс 5% від суми позову.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за наданим позивачем розрахунком, станом на 05.11.2017 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 19678,06 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9462,82 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 8002 грн.; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 800 грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00грн. - штраф (фіксована частина), 913,24 грн. - штраф (процентна складова).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у вигляді тіла кредиту в розмірі 9462,82 грн. є обґрунтованими та доведеними, в іншій частині позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Договір є зобов'язанням і, відповідно, підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зі змісту зобов'язань, вбачається, що між сторонами у справі виникли відносини з приводу надання банківських послуг, а саме відкриття платіжної картки «Універсальна».

Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054 ЦК є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

В силу положень ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно умов договору та вимог закону.

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається із матеріалів справи та розрахунку позивача, станом на 05.11.2017 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 19678,06 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9462,82 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 8002 грн.; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 800 грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00грн. - штраф (фіксована частина), 913,24 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 24 липня 2010 року в розмірі 9462,82 грн., яка складається з тіла кредиту.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачазаборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 8002 грн., з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (а.с.8-зворот), ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 27,6 % річних (за базовою ставкою 2,3 % в місяць).

Проценти нараховуються із розрахунку 360 днів/рік, що встановлено умовами п.2.1.1.12.6 Умов (а.с.30 - зворот).

Згідно до ст. 10561 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували застосування сторонами у договорі змінюваної процентної ставки встановленої у відповідності до вимог частин 4-6 ст.1056-1 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

В абзаці 1 пункту 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Абзацом 3, 4 пункту 28 вказаної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Згідно пункту 2.1.1.5.4 Умов і правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний при незгоді із змінами правил і/або тарифів надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити виниклу перед банком заборгованість.

Таким чином, в даному випадку, позичальник позбавлений права не погодитися на зміну умов договору, і у випадку незгоди із запропонованими змінами зобов'язаний ініціювати розірвання договору.

Отже, така умова договору про право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно розрахунку заборгованості відповідачу нараховувалось станом на 18.01.2014 року 27,60 % річних на поточну заборгованість та 27,60 % річних на прострочену заборгованість, згодом відсоткова ставка, як на поточну заборгованість, так і на прострочену заборгованість, була збільшена з 01 вересня 2014 року з 27,60 відсотків річних до 32,40 відсотка річних, а 01 квітня 2015 року збільшена з 32,40 відсотка річних до 42,00 відсотка річних в той же час, відповідно до анкети - заяви базова відсоткова ставка по кредитному ліміту складає 27,60 % річних, будь-які інші дані щодо розміру відсоткової ставки по кредитному ліміту в анкеті-заяві або Умовах та правилах надання банківських послуг відсутні.

Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» підвищило процентну ставку за користування кредитом без належного на те права, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню лише в межах попередньої відсоткової ставки, яка узгоджена сторонами під час укладення кредитного договору 27,60 %.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Отже, суд зобов'язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду у по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем надано суду розрахунок відсотків за відсотковою ставкою 27,60 % річних, з якого слідує, що за період з 01.09.2014 року по 05.11.2017 рік за ставкою 27,6 % нараховано 8712,43 грн., разом з тим відповідачкою за вказаний період згідно наданого нею розрахунку та наданого позивачем розрахунку сплачено 8989,43 грн. процентів, тобто за відсотками за користування кредитом переплата склала 277 грн. (а.с.54-58).

Колегією суддів перевірено наданий відповідачем розрахунок відсотків за відсотковою ставкою 27,60 % річних, та колегія суддів з ним погоджується та вважає, що відповідач по справі, сплативши 8989,43 грн. за користування кредитом фактично виконала свої зобов'язання по сплаті відсотків за користування кредитом, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, при внесенні відповідачем сум погашення за наданим кредитом.

Не приймає до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що умовами кредитного договору було передбачено підвищення (зміна) процентної ставки за кредитним договором, що відповідач по справі повідомлялась належним чином про таке підвищення і заяв про розірвання кредитного договору, у зв'язку з підвищенням процентної ставки, не подавала, чим визнала запропоновані умови договору та погодилась з підвищенням відсотків, оскільки в даному випадку умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею та штрафам, оскільки така відповідальність за договором була погоджена сторонами.

Так, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, а саме п. 2.1.1.7.6 передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний уплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій.

Одночасно, п. 2.1.1.12.6.4. Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що в разі непогашення суми простроченого кредиту понад 210 днів позичальник сплачує банку пеню, яка розраховується по формулі встановленій в п.2.1.1.12.6.1.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

В даному випадку Умовами та Правилами надання банківських послуг передбачено одночасне застосування двох видів неустойки - штрафу і пені за одне й те саме порушення, а саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає неправомірним застосування банком двох видів відповідальності за порушення умов кредитного договору пені та штрафу.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставою вимогу позивача щодо стягнення з позивача 800 грн. заборгованості за пенею та комісією, оскільки виходячи з природи комісії, як складової частини основного зобов'язання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобов'язань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобов'язальних правовідносин, отже колегія суддів вважає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та вимогах Закону і свідчить про існування неузгодженості між їх умовами та пред'явленими позивачем вимогами.

Крім того, як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, у визначенні загальних сум (а.с.6 зворот) сума 800 грн. вказана виключно як заборгованість по комісії без конкретизації її виду, що не узгоджується між собою та не може свідчити про достовірність та належність наданого позивачем розрахунку, як доказу, в обґрунтування цих вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: