ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 року

м. Харків

Справа № 643/218/17

Провадження № 22ц/790/236/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Кружиліної О.А., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Афоніна К.О.

імена сторін:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2017 року у складі судді Довготько Д.М. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 940284 грн. 42 коп.

Позовна заява мотивована тим, що він з відповідачем перебували у шлюбі. З 2012 року сімейні відносини фактично припинилися. У січні 2015 року вони розірвали шлюб. Для реалізації спільного будинку 02 квітня 2013 року ним була надана довіреність ОСОБА_2 на розпорядження (продаж) належної йому 1/2 частки садового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та приватизованою земельною ділянкою розташованими у АДРЕСА_1. На теперішній час, зазначене майно відповідачка продала, проте гроші від продажу йому не повернула. Зазначив, що у відповідача з моменту отримання за нього грошей, утворився борг перед ним у розмірі ринкової вартості майна. Таким чином, позивач, посилаючись на ст.ст. 238, 509, 625 ЦК України просить стягнути борг, суму інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 940284 грн. 42 коп.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при відмові у задоволені позову посилається на недоведеність позивачем своїх позовних вимог. Проте судом було відмовлено позивачу у витребуванні доказів та виклику свідків, таким чином було позбавлено можливості доказування своїх доводів.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 02 квітня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Павловою О.О. було посвідчено довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 користуватися та розпоряджатися (продавати, обміняти, здавати в оренду, передавати в іпотеку в забезпечення його власних зобов'язань тощо) на умовах їй відомих, належною йому на праві приватної власності частиною садового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1. Для чого надано їй право, крім іншого, одержувати належні йому гроші у разі продажу садового будинку (а.с.5).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 29 листопада 2014 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Слюніним О.М., ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_7 прийняла у власність цілий садовий будинок з надвірними будівлями, розташований на приватизованій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1. Продаж зазначеного садового будинку за домовленістю сторін вчиняється за ціною 146900 грн., які покупець передав продавцям повністю ще до підписання цього договору.

Як вбачається з довідки Вих. № 166/01-16 від 17.11.2016року, виданої приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Слюніним О.М., ним 29 листопада 2014 року за реєстровим №1175 було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - по 1/2 частці кожний, на ім'я ОСОБА_7 Вартість земельної ділянки згідно з договором - 15080 грн. /а.с.9/.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 січня 2015 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 20 листопада 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Чугуївського нотаріального округу Слюніна О.М., третя особа - Чугуївська місцева прокуратура Харківської області про визнання недійсним договору доручення та договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки із застосуванням наслідків їх недійсності ( справа № 636/3837/17).

На час розгляду справи № 643/218/17 рішення у справі № 643/218/17 судом першої інстанції не прийнято.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року у задоволені заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 про забезпечення доказів відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Тобто, порушенням грошового зобов'язання є невиконання боржником обов'язку сплатити грошові кошти. Судовим розглядом встановлено, що між сторонами відсутні правовідносини з приводу грошових зобов'язань відповідно до вимог ст. 509, 625 ЦК України, таким чином позивачем невірно обрано спосіб захисту, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволені позову в повному обсязі.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Доводи апеляційної скарги процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Посилання під час апеляційного розгляду справи, що судом першої інстанції не надано належної оцінки умовам довіреності, а також, що з позивачем не визнані договори купівлі-продажу спірного майна, не є підставою для скасування чи зміни судового рішення. З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції досліджувалась довіреність та їй надана належна оцінка. Довіреність і договір доручення, хоч і належать до правочинів одного виду, а саме делегування прав, але, у зв'язку зі своїми спеціфичними особливостями, не є тотожними. Так, довіреність, згідно ЦК України, є актом, функцією якого є представництво, а договір доручення передбачає зобов'язання, яке встановлюється таким договором, метою якого є виконання певних дій повіреним на користь та коштом доверітеля. На час ухваленні рішення суду першої інстанції довіреність була чинною. Доказів укладання сторонами договору доручення відповідно до вимог ст. 1000 ЦК України та погодження вартості відчуженого майна, яку просить стягнути позивач, матеріали справи не містять. Матеріалами справи не підтверджено наявність у відповідача перед позивачем грошових зобов'язань на підставі договору доручення укладеного відповідно до вимог ст. 1000 ЦК України. З урахуванням вищезазначеного, відсутністю посилання у рішенні суду на вимоги ст. 1000 ЦК України не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 10 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді -

Повне судове рішення складено 10 квітня 2018 року.