Номер провадження 2/754/233/18
РІШЕННЯ

Іменем України

19 лютого 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі

судді Саламон О.Б.

з участю:

секретарів судового засідання Вільховченко І.І., Солодухіній Н.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, з вимогами до відповідача ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а саме визнати за ним в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя право власності на АДРЕСА_1 вартістю 902 461 грн., за відповідачем право власності на автомобіль «Шкода Октавія», д/н НОМЕР_1, вартістю 314 459 грн., з зобов'язанням його в якості компенсації за більшу частину отриманого сумісного майна виплатити на користь відповідача суму в розмірі 294 001 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі, під час якого було придбано спірне майно. Позивач позбавлений можливості користуватись спільним майном подружжя, оскільки в квартирі замінені замки, а місце знаходження автомобіля невідоме. Зазначає, що автомобіль продано відповідачем без його згоди та не поділено кошти від його реалізації, у зв'язку з чим автомобіль вважає за необхідне залишити у власності відповідача. Оскільки відповідач одноосібно розпорядилась автомобілем, вважає розумним та справедливим розподілити квартиру на свою користь, а різницю в коштах сплатити на користь відповідача. Крім вказаного посилається на ч. 2 ст. 70 СК України та вважає, що суд може відступити від засад рівності часток подружжя у зв'язку з тим, що відповідач одноособово користується спільним майном подружжя та реалізувала автомобіль без згоди позивача, при цьому він, позивач, з новоствореною сім»єю вимушений проживати в орендованій квартирі.

У відповідності до наданих письмових пояснень та заперечень, сторона відповідача позовні вимоги не визнає з огляду на те, що відповідач не надавала свою згоду на поділ майна у спосіб визначений позивачем, зокрема, згоду на отримання компенсації замість частки у праві сумісної власності. При цьому, позивач не вносив на депозитний рахунок суду коштів та не надав належних доказів оцінки спірного майна; не надано доказів права претендування на спірне майно; не надано доказів участі позивача у придбанні вказаного майна. В спірній квартирі проживає відповідач, спільна донька сторін по справі та онучка, що необхідно враховувати при обранні способу поділу майна, оскільки може бути порушено їх право кристування квартирою.

Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 22.12.2016 р. вказана цивільна справа роз приділена судді ОСОБА_15.

22.12.2016 р. по справі відкрито провадження.

28.08.2017 р. ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження по справі.

29.08.2017 р. судом витребовувалась інформація з Головного сервісного центру МВС України щодо власника автомобіля «Шкода Октавія», д/н НОМЕР_1.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2018 р. цивільна справа підлягала новому автоматизованому розподілу у зв'язку зі звільненням судді ОСОБА_15 з посади судді та розподілена судді Саламон О.Б.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.01.2018 р. справу прийнято до провадження судді Саламон, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі.

Під час підготовчого провадження сторонами роз"яснювалися норми ст.ст. 12,43,209 ЦПК України, а саме те, що судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники мають рівні права щодо прав та обов"язків (при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень); кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій; суд несе обов"язок, зберігаючи об"єктивність і неупередженість, роз"яснити учасникам судового процесу їх права, обов"язки та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Суд не може збирати докази з власної ініціативи. Збирання доказів не є обов"язком суду.

Судом зазначається також про те, що справа в провадженні суду знаходиться з 21 грудня 2016 року, в провадженні судді Саламон О.Б. 22 січня 2018 року, при цьому ухвалою суду прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання по справі, в якому було надано право учасникам процесу надати докази на підтвердження своїх вимог.

Тобто, судом роз"яснювалося, що на сторони покладено обов"язок вчасно надати всі докази у підготовчому судовому провадженні, у відповідності до яких передбачено розгляд та вирішення спору.

Представниками зазначено, що ними подані всі докази, на які вони посилаються у позові та запереченні, повідомлено про всі обставини справи, які їм відомі, клопотань, заяв не мають, не заперечували щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У зв'язку з вищезазначеним, 09.02.2018 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому в судових дебатах вказав на необхідність поновлення судового розгляду, оскільки є невідомою позиція відповідача щодо згоди на отримання компенсації та інших обставин по справі. При цьому останнім не надано доказів наявності обставин, які б перешкоджали стороні позивача в наданні відповідних доказів, клопотань, заяв,в підготовчому судовому засіданні., а за змістом ст. 209 ЦПК України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на викладене в запереченням.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6, який є батьком відповідача, зазначив суду, що завжди допомагав позивачу та відповідачу, як сім»ї, доки останні перебували в шлюбі. Сторони бажали проживати окремо, у зв'язку з чим продали належну йому, ОСОБА_6, однокімнатну квартиру, а відповідач додав коштів та діти (сторони по справі) змогли придбати двохкімнатну квартиру. Теж сама стосується й автомобіля «Шкода», який придбаний за кошти від реалізації автомобіля, який був в сім"ї раніше, та його, ОСОБА_6, кошти.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представників сторін.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі ст. 60 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 28 КпШС України, ч. 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 71 СК України передбачено спосіб та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

та свідка, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 19 квітня 1991 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції м. Києва, а/з 440.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.04.2017 р. шлюб розірвано.

18.07.2002 р. придбано спірну АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за відповідачем, що підтверджується копією договору купівлі-продажу.

Згідно з листом Деснянської РДА в м. Києві від 22.09.2017 р. у АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_7 (позивач), ОСОБА_4(відповідач), їх донька та онук - ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Листом Регіонального сервісного центру від 24.11.2017 р. зазначено, що на підставі біржової угоди №003564 від 05.05.2009 року, виданої ТБ «Черкаська Транспортна», автомобіль «Шкода Октавія», 2007 р.в., н.з.НОМЕР_1 було зареєстровано на ім'я ОСОБА_4.

Вбачається, що спірне майно придбано саме за час перебування сторін у шлюбі.

Листом Головного сервісного центру МВС України від 11.09.2017 р. та реєстраційною карткою транспортного засобу, автомобіль «Шкода Октавія», 2007 р.в., н.з. НОМЕР_1 перереєстровано на підставі договору в ТСЦ №8043/2017/572644 від 08.08.2017 р. на власника ОСОБА_11

Тобто станом на день винесення рішення по справі спірний автомобіль на праві власності належить ОСОБА_11, тобто відчужений після розірвання шлюбу між сторонами по справі.

Суд вважає обґрунтованими посилання сторони позивача на те, що АДРЕСА_1 та автомобіль «Шкода Октавія», 2007 р.в., н.з. НОМЕР_1 є спільним майном подружжя, оскільки вбачається, що вказане майно придбано в період шлюбу, при цьому належних, допустимих та достатніх доказів, у порядку ст. 81 ЦПК України, щодо його придбання відповідачем за особисті кошти суду не надано.

При цьому, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 не заперечував факту участі позивача в придбанні спірної квартири та автомобіля.

Суд критично оцінює посилання сторони відповідача щодо не надання позивачем доказів права претендування на спірне майно та доказів його участі у придбанні вказаного майна, оскільки обов'язок, передбачений ст. 81 ЦПК України лягає на всіх учасників справи, при цьому стороною відповідача не надано доказів на спростування зазначених тверджень сторони позивача.

Таким чином, судом встановлено, що АДРЕСА_1 та автомобіль «Шкода Октавія», 2007 року випуску є спільною сумісною власністю подружжя.

Зокрема, суд вважає необґрунтованими посилання сторони позивача, як на підставу для відступлення судом від засади рівності часток подружжя в спільному майні у відповідності до ч. 2 ст. 70 СК України - "неможливість користування спільним майном".

В матеріалах справи відсутні докази чинення відповідачем перешкод в користування позивачем власністю. та докази наявності обставин, передбачених ч. 2 ст. 70 СК України, а саме приховання, знищення чи пошкодження відповідачем спільного майна, або витрачання його на шкоду інтересів сім»ї.

Суд вважає обґрунтованими посилання сторони відповідача на те, що відповідач не надавала свою згоду на отримання компенсації замість частки у праві сумісної власності, а позивач не вносив на депозитний рахунок суду коштів, у зв'язку з чим поділ майна у спосіб визначений позивачем є неможливим.

Крім вказаного, суд вважає доведеними та обґрунтованими посилання позивача на те, що спірний автомобіль було відчужено після розірвання шлюбу без його згоди, вказане підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи.

Суд критично оцінює посилання сторони позивача на ч. 2 ст. 70 СК України щодо наявності обставин відступу від засади рівності часток подружжя у спільному майні, оскільки зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем обрано спосіб поділу майна, який не передбачає збільшення частки одного з подружжя, а саме останній просить визнати за собою право власності на квартиру та бажає сплатити відповідачу компенсацію за більшу частину, а за відповідачем - право власності на автомобіль.

Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру та зобов'язання його сплатити компенсацію за частину отриманого сумісного майна на користь відповідача в розмірі 294 001 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 цього кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що АДРЕСА_1 та автомобіль «Шкода Октавія», 2007 року випуску є спільним сумісним майном подружжя, частки в якому у сторін по справі є рівними, а саме по 1/2.

Звертаючись до суду з позовом, позивач фактично ставить питання про зміну правовідношення відносно спільного сумісного майна.

В той же час, відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сторони в судовому засіданні такої домовленості не досягли.

Згідно з ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 с. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Заявляючи вимоги про визнання права власності на спірну квартиру та стягнення з нього на користь відповідача грошової компенсації, даних коштів на депозит суду позивач не вніс, а відповідач не висловила згоду на отримання компенсації за свою частку у спільному майні.

Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів вартості спірної квартири та автомобіля, клопотань про призначення експертизи не заявляв.

Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вказане, та те, що позивачем не внесено на депозитний рахунок відповідної грошової суми, не надано належних та допустимих доказів вартості спірного майна, а також відсутність згоди відповідача на отримання компенсації, суд приходить до висновку про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ідеальних часток подружжя в АДРЕСА_1, а саме по 1/2, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо вимоги позову про визнання спірного автомобіля за відповідачем та посилань сторони позивача на те, що автомобіль реалізовано без його згоди, у зв'язку з чим він просить визнати за собою право власності на спірну квартиру, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним з співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Вбачається, що автомобіль «Шкода Октавія», 2007 р.в., н.з. НОМЕР_1 реалізовано без згоди позивача після розірвання шлюбу.

При цьому позивач не звертався до суду з вимогами про визнання договору продажу автомобіля недійсним.

З огляду на те, що автомобіль, який є спільним майном сторін по справі реалізований без згоди позивача, останньому не передавались кошти від його реалізації, що є порушенням прав останнього, він не позбавлений звернутись до суду з вимогами про компенсацію вартості проданого автомобіля.

При розгляді вказаної справи позивач не виявив бажання зміни позовних вимог.

У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане та те, що на момент розгляду справу спірний автомобіль не перебуває у власності жодної із сторін, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо поділу автомобіля «Шкода Октавія», 2007 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1, при цьому вказуючи на те, що вказаний автомобіль входить до маси спільного сумісного майна подружжя.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 30, 60, 214 ЦПК України, ст. ст. 60, 63, 68-69, ч.1 ст.70,71, ст. 110 -112 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в частині поділу квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, АДРЕСА_1), в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1 (загальною площею 53, 10 кв.м., жилою площею 29,8 кв. м.).

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, АДРЕСА_1), в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1 (загальною площею 53, 10 кв.м., жилою площею 29,8 кв. м.).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в частині поділу автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя та стягнення компенсації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, АДРЕСА_1) судовий збір в розмірі 2 067 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення суду складено 26 лютого 2018 року.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон