Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 490/6582/16-ц

провадження № 61-21246св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад Миколаївської міської ради «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу комунального закладу Миколаївської міської ради «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка» на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2016 року у складі судді Гуденко О. А. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ комунального закладу Миколаївської міської ради «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка» (далі - КЗ ММР «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка») від 22 червня 2016 року № 114 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, що проявилася у невиконанні розпорядження головного лікаря та у неправомірній відсутності на робочому місці впродовж одинадцяти робочих днів, відшкодувати завдану їй моральну шкоду, яку оцінила у 3 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебуває у трудових відносинах із відповідачем, де з 01 березня 2013 року працює на посаді лікаря-стоматолога-терапевта лікувально-хірургічного відділення № 1.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 травня 2016 року, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря від 11 лютого 2016 року № 38, яким з 15 лютого 2016 року її було направлено на роботу у військово-лікарську комісію Ленінського району міста Миколаєва.

У подальшому наказом головного лікаря від 22 червня 2016 року № 114 їй було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, невиконання розпоряджень головного лікаря та неправомірну відсутність з 23 травня до 06 червня 2016 року на робочому місці саме у лікувально-хірургічному відділенні № 1 протягом робочого часу.

Зазначала, що у зазначений період за вказівкою головного лікаря її не допустили до роботи у це відділення, не забезпечили їй належного робочого місця, про що вона щоденно письмово повідомляла головного лікаря поліклініки.

Вважає, що наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності винесений з особистих мотивів головного лікаря, суперечить нормам трудового законодавства, вимогам посадової інструкції лікаря, правилам внутрішнього трудового розпорядку.

Посилаючись на те, що підстави для притягнення її до дисциплінарної відповідальності відсутні, просила позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря КЗ ММР «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка» від 22 червня 2016 року № 114 «Про притягнення лікаря-стоматолога-терапевта лікувально-хірургічного відділення № 1 ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності» про оголошення ОСОБА_4 догани за порушення трудової дисципліни.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що догану позивачу оголошено за проступок, який не можна вважати вчиненим без поважних причин, а тому наказ видано відповідачем незаконно.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважав, що захист прав позивача судовим рішенням є еквівалентною компенсацією моральної шкоди, завданої з вини відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2016 року рішення Центрального районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 25 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КЗ ММР «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка» просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Суди попередніх інстанцій не врахували те, що ОСОБА_4 була притягнута до дисциплінарної відповідальності не за невиконання наказу від 11 лютого 2016 pоку, а за прогули, вчинені після його скасування судом, що є різними підставами притягнення до відповідальності.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 490/6582/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з 01 березня 2013 року ОСОБА_4 працює на посаді лікаря-стоматолога-терапевта лікувально-хірургічного відділення № 1 КЗ ММР «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка».

Наказом головного лікаря від 11 лютого 2016 року № 38 її було направлено на роботу у військово-лікарську комісію Ленінського району міста Миколаєва з 15 лютого 2016 року.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 травня 2016 року цей наказ визнано незаконним та скасовано.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 06 липня 2016 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу головного лікаря від 11 лютого 2016 року № 38.

Після набрання законної сили рішенням суду від 05 травня 2016 року, яким скасовано наказ від 11 лютого 2016 року № 38 про направлення позивача на роботу у військово-лікарську комісію Ленінського району міста Миколаєва відповідач не визначив їй робоче місце, умови праці.

Щоденно з23 травня 2016 року до 06 червня 2016 року ОСОБА_4 письмово зверталась до головного лікаря з проханням допустити її до роботи в поліклініку, надавши робоче місце та можливість виконувати трудові обов'язки.

Відповідно до доповідних завідуючої ЛХВ № 1 Ярасової О. С., табелів обліку робочого часу за травень, червень 2016 року, актів від 10 та 17 червня 2016 року роботодавцем виявлено, що ОСОБА_4 у спірний період була відсутня на робочому місці в поліклініці та не надала з цього приводу пояснень за розпорядженням головного лікаря.

Наказом від 22 липня 2016 року № 114 ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани у зв'язку з невиконанням розпоряджень головного лікаря та прогулом без поважних причин, допущених із 23 травня до 06 червня 2016 року. 23 червня 2016 року позивач ознайомилась із цим наказом.

Згідно статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи.

За змістом статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний, крім іншого, роз'яснити працівникові його права і обов'язки, проінформувати під розписку про умові праці та визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Згідно з пунктом 15 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КЗ ММР «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка», затверджених зборами трудового колективу протоколом від 04 березня 2013 року № 3, власник або уповноважений ним орган закладу, установи, організації, підприємства зобов'язаний правильно організувати працю працівників, щоб кожен працював за своєю спеціальністю і кваліфікацією, мав закріплене за ним робоче місце, своєчасно до початку роботи, що доручається, був ознайомлений із встановленим завданням і забезпечений роботою протягом усього робочого дня (зміни); забезпечити здорові і безпечні умови праці, справний стан інструментів, верстатів та іншого обладнання, а також нормативними запасами сировини, ліків, засобів медичного призначення, матеріалами та іншими ресурсами, необхідними для безперебійної і ритмічної роботи.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що адміністрацією поліклініки не було проінформовано позивача про режим роботи з 23 травня до 06 червня 2016 року та не вжито всіх заходів щодо визначення робочого місця та часу (графіку роботи), забезпечення умов праці необхідними для роботи засобами, у зв'язку з чим вона не мала можливості виконувати свої посадові обов'язки у спірний період, зробив правильний висновок про те, що оспорюваний наказ не можна вважати законним.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінкистосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Посилання у скарзі на те, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за прогули, вчинені після скасування рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 травня 2016 року, колегія суддів також відхиляє, оскільки відсутність ОСОБА_4 на робочому місці з 23 травня до 06 червня 2016 року не можна вважати прогулом без поважних причин з огляду на те, що адміністрація поліклініки не вжила належних та необхідних заходів для виконання нею посадових обов'язків, зокрема, не визначила їй робоче місце, не забезпечила умови праці.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального закладу Миколаївської міської ради «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат