Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 442/3814/15-ц

провадження № 61-4548 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2015 року у складі судді Івасівка А. П. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2016 року у складі колегії суддів: Гірник Т. А., Бакуса В. Я., Левика Я. А.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року справу № 442/3814/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 442/3814/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 101 672, 49 доларів США.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 21 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 55 тис. доларів США зі сплатою 13,50 % річних та кінцевим терміном повернення до 20 липня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 41,80 кв. м, загальною площею 69,3 кв. м.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 11 грудня 2014 року утворилася заборгованість.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_3, для задоволення грошових вимог у сумі 68 873,93 доларів США та 13 049 грн 47 коп.

Зазначене вище рішення набрало законної сили, проте не було виконано.

Станом на 13 травня 2015 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_3 становить 101 672,49 доларів США, що еквівалентно 2 098 272 грн 13 коп., яка складається з 52 332,32 доларів США - заборгованості за кредитом, 34 955,95 доларів США - заборгованості за відсотками, 5 732,16 доларів США - пені за несвоєчасне повернення кредиту та 8 652,06 доларів США - пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 101 672,49 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 2 246 962 грн 03 коп., заборгованості за кредитним договором від 21 липня 2008 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення заборгованості за цим договором.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових та необґрунтованих висновків про правомірність вимог позивача, надали неправильну оцінку обставинам справи та доказам, ухвалили судові рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, зазначала, що суди, стягнувши заборгованість на підставі розрахунку банківської установи, на взяли до уваги документи первинної бухгалтерської документації, оформлені відповідно до норм статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості позичальника.

Крім того, не з'ясували, чи вчинені боржником дії, спрямовані на виконання судового рішення про звернення стягнення на іпотечне майно, чи виконано це рішення, та в залежності від цього не вирішили питання, чи є підстави для припинення зобов'язання за кредитним договором у зв'язку з його виконанням.

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» подало заперечення, в яких просило залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін судові рішення судів попередніх інстанцій як такі, що ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначало, що суди, всебічно, повно, об'єктивно дослідивши обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення кредитної заборгованості з відповідача у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 21 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту, згідно з яким остання отримала кредит у сумі 55 тис. доларів США зі сплатою 13,50 % річних (додатковою угодою від 07 жовтня 2008 року № 1 змінені на 14 %) та терміном повернення до 20 липня 2023 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 21 липня 2008 року між сторонами був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2

26 грудня 2012 року заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду, яке набрало чинності 08 січня 2013 року, було звернуто стягнення на заставлене майно, ціна якого складала 321 860 грн, для задоволення грошових вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» у сумі 6 8873 доларів США та 13 049 грн 47 коп. Також вирішено виселити ОСОБА_3 із вищезазначеної квартири. Сума заборгованості не була погашена в повному обсязі.

Згідно з розрахунком станом на 13 травня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 101 672,49 доларів США та складається з 52 332,32 доларів США - заборгованості за кредитом, 34 955,95 доларів США - заборгованості за відсотками, 5 732,16 доларів США. - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 8 652,06 доларів США - пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Відповідно до частин першої третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (частина статті 20 ЦК України, стаття 3, 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), дійшли обґрунтованого висновку про те, що позичальником ОСОБА_3, всупереч положенням статей 509, 526, 628, 629, 1048 ЦК України, не здійснено в повному обсязі повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені договором терміни, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з неї на користь банківської установи.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Посилання у касаційній скарзі на те, що при стягненні кредитної заборгованості суди взяли за основу лише розрахунок Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та не були враховані та взяті до уваги документи первинної бухгалтерської документації, оформлені відповідно до норм статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки саме такі підтверджують наявність чи відсутність заборгованості позичальника, колегія суддів відхиляє, оскільки банком надано розрахунок заборгованості із зазначенням його складових, який відповідачем не спростовано та не надано іншого розрахунку, який би підтверджував відсутність заборгованості останньої перед банком.

Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аргументи скарги про те, що судами не з'ясовано наявності чи відсутності факту реалізації іпотечного майна, що є істотним для визначення правильності заявленої до стягнення суми позивачем, колегія суддів також відхиляє, оскільки під час розгляду справи представник відповідача не заперечив і не спростовував того, що заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду, яким звернуто стягнення на заставлене майно, не виконане ОСОБА_3 добровільно та не виконано у примусовому порядку.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило