АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2456/2018 Головуючий у 1 інстанції - Колдіна О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Дроздової Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року були визнані недійсним п.п. 4.1.1-4.1.3 кредитного договору № ML-004/482/2007 від 24.12.2007 р. та встановлено порушення вимог чинного законодавства при його укладенні. Вказувала, що при укладенні кредитного договору відповідачем ПАТ «ОТП Банк» були порушені вимоги ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», дії Банку щодо встановлення подвійної відповідальності за один вид правопорушення свідчить про нечесну підприємницьку діяльність, призводить до дисбалансу прав та обов'язків сторін, що згідно Закону тягне недійсність договору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи.

Апелянт та її представник до суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Представник відповідача у своєму відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить розглянути справу за відсутності представника банку.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ЗАТ «ОТП Банк» , правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-004/482/2007 від 24.12.2007 р., відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 100 000 доларів США на споживчі цілі, з остаточною датою повернення кредиту - 24.12.2017 р.а та зі сплатою 13,99% річних.

Позивач ОСОБА_2, в свою чергу, зобов'язалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2016 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» суд визнав недійсними п.п. 4.1.1-4.1.3 Кредитного договору № ML -004/482/2007 від 24.12.2007 р.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2016 року суд встановив, що порядок обрахування санкцій за порушення строку виконання грошового зобов'язання, закріплений в п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 Кредитного договору передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, а тому не відповідає засадам добросовісності та розумності і є несправедливими, в зв'язку з чим суд прийшов до висновку про визнання недійсними зазначених пунктів кредитного договору, укладеного між сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ТІК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторони , підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо істотних умов кредитного договору.

Крім того, банк належним чином виконав умови договору та надав кредитні кошти в розмірі 100 000 доларів США позичальнику.

Позичальник, позивач по даній справі, в свою чергу, виконував умови договору та сплачував кредит та проценти за користування ним, що свідчить про згоду із умовами договору.

Відповідно до п.З ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається із матеріалів справи позивач добровільно уклала договір кредиту, який відповідав її внутрішній волі.

Питання щодо недійсності угод врегульовані ст. 215-216 Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про захист прав споживача».

В своїх позовних вимогах як на підставу недійсності правочину, позивач посилається на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05.07.2016 р. у справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «ОТП Банк», відповідно до якого суд визнав недійсними п.п. 4.1.1-4.1.3 Кредитного договору № ML -004/482/2007 від 24.12.2007 р.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 05.07.2016 року суд встановив, що порядок обрахування санкцій за порушення строку виконання грошового зобов»язання, закріплений в п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 кредитного договору передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, а тому не відповідає засадам добросовісності та розумності і є несправедливими, в зв'язку з чим суд прийшов до висновку про визнання недійсними зазначених пунктів кредитного договору, укладеного між сторонами.

Відповідно до ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав cпоживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину вцілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, що підстав для визнання Кредитного договору № ML -004/482/2007 від 24.12.2007 р. недійсним вцілому немає.

Ті умови, які носили характер несправедливих, викладені в п.п. 4.1.1-4.1.3 Кредитного договору, вже визнані недійсними і право позивача на захист, як споживача банківських послуг, вже відновлено рішенням суду від 05.07.2016 р., однак, визнання цих пунктів договору недійсними не може потягти недійсність всього договору кредиту вцілому.

Судом встановлено, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписали його, виразили свою волю на його укладення, виконували зазначений договір протягом майже десяти років, а тому підстав вважати його недійсним немає.

Посилання апелянта на несправедливість кредитного договору в наданні кредиту в іноземній валюті, не може бути прийнято до уваги , оскільки валюта договору була визначена сторонами добровільно, споживач виразила свою волю на отримання кредиту саме в іноземній валюті, банк мав право надавати кредит в іноземній валюті, а споживач мав право на його отримання за нормами, що діяли на момент укладення договору.

Апелянт також в своїй апеляційній скарзі посилається на дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, однак, не зазначає в чому полягав такий дисбаланс на момент укладення договору та яка шкода позивачу завдана договором кредиту.

Та обставина, що позивач звернулася за наданням їй юридичної допомоги при зверненні до суду, не є в розумінні закону завданою шкодою позивачу, а є використанням її права на юридичну допомогу і цивільно-процесуальним законодавством передбачений порядок перерозподілу судових витрат.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 3 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді :