Провадження № 2/325/114/2018
Справа № 325/182/18
18 квітня 2018 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Діденко Є.В., за участю секретаря судового засідання Краснової Ю.С., розглянувши в смт. Приазовське Запорізької області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою судді від 15.02.2018 року за даним позовом відкрито спрощене провадження.
Позивач в судові засідання 12.03.2018 року, 29.03.2018 року, 18.04.2018 року не зявився, у поданій заяві звернувся до суду з проханням розглядати справу за відсутності представника позивача, на позовних вимогах наполягає, проти заочного вирішення справи позивач не заперечує.
Відповідач в судові засідання 12.03.2018 року, 29.03.2018 року, 18.04.2018 року не зявився, судова повістка направлялась за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача і була повернена підприємством поштового звязку без вручення через відсутність відповідача за вказаною адресою. Оголошення про виклик відповідача в судове засідання було розміщено на офіційному веб-сайті суду, а тому на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
В розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення суду має бути справедливим.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ЦПК України).
Під час розгляду справи судом встановлено, що 19.12.2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір, шляхом ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами та підписанням відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно якого відповідач отримав у позивача кредитну картку, відповідно до тарифів якої позивач надав відповідачу кредит в сумі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, обумовивши пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг, право банку на зміну (збільшення або зменшення) кредитного ліміту в будь-який момент.
Відповідно до п. 2.1.1.1 Умов і правил надання банківських послуг, банк видає клієнту картку на підставі заяви, належно заповненої і підписаної клієнтом.
Згідно з п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.
Довідкою про умови кредитування та п. 2.1.1.12.6 Умов і правил надання банківських послуг, відсотки за користування кредитом розраховуються виходячи з 360 днів на рік.
Пунктом 2.1.1.12.6.3 Умов та правил визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються за фактично витрачені за рахунок кредиту кошти.
З 01.09.2014 року банком збільшена відсоткова ставка по кредиту 32,40 % річних, з 01.04.2015 року 42,00 % річних.
Відповідно до Заяви-анкети та Умов і правил надання банківських послуг, щомісячна комісія за обслуговування кредиту не встановлювалась.
Згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт, відповідач мав погашати кредит щомісячно до 25 числа кожного місяця в сумі 7 % від розміру заборгованості, але не менше 50 грн.
Відповідачем зобовязання по сплаті кредиту не виконувались належним чином, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість.
В силу ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Доказів належного виконання зобовязань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.
Проте, проаналізувавши зміст наданих і засвідчених банком Умов та правил, суд звертає увагу, що в пункті 2.1.1.12.4 зазначено, що відповідно до ст. 212 ЦК України у випадку наявності простроченого кредиту строком повернення кредиту в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості.
Стаття 212 ЦК України передбачає право сторін правочину обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) або припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).
Відповідно до п. 2.1.1.12.6.4 Умов та правил, у випадку непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії) або його частини більше ніж 210 днів, весь кредит вважається простроченим та нарахування з дати переведення кредиту у статус прострочених боргових зобовязань проводяться згідно п. 2.1.1.12.6.1. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі, вказаному п. 2.1.1.12.6.1. При цьому, винагорода відсотки за користування кредитом не сплачуються.
Пунктом 2.1.1.12.6.1 передбачено лише сплату позичальником пені у випадку виникнення прострочених зобовязань.
Статтями 628, 629 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Пунктом 6 ст. 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
З метою зясування питань щодо правомірності нарахування банком відсотків за користування кредитом з урахуванням положень п. 2.1.1.12.6.4 Умов і правил, ухвалою суду від 29.03.2018 року визнана обовязковою явка представника банку в судове засідання для надання пояснень.
Вказана ухвала отримана банком 05.04.2018 року, проте відповідач ухвалу суду не виконав, представник банку в судове засідання не зявився, пояснень про причини невиконання ухвали суду не надав.
Тому, суд бере до уваги в якості доказу надані банком Умови і правила, оскільки їх вірність засвідчена банком, і суд виходить з того, що саме на такі умови кредитування погодився відповідач при укладенні договору, а тому вони є обовязковими для обох сторін.
Отже, аналіз пунктів 2.1.1.12.4, 2.1.1.12.6.4, 2.1.1.12.6.1 Умов і правил та положень чинного законодавства свідчить, що позивач передбачив і відповідач погодився, що у випадку прострочення кредиту, відсотки за користування кредитом після спливу 210 днів прострочення не сплачуються, а з 211-ого дня весь кредит вважається простроченим, і на нього нараховується пеня в розмірі, зазначеному в п. 2.1.1.12.6.1.
Враховуючи це, суд вважає безпідставним нарахування банком відсотків за користування кредитом протягом всього періоду прострочення, і обмежує його строком 210 днів починаючи з дня виникнення прострочення - 30.05.2014 року, який визначено банком в розрахунку заборгованості, та по 25.12.2014 року (включно).
Відповідно до розрахунку заборгованості, загальна сума нарахованих відсотків станом на 25.12.2014 року складала 2135 грн. 75 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача.
Сума нарахованої банком пені, яка передбачена Тарифами та п. 2.1.1.12.6.1 Умовам і правил, підлягає стягненню в повному обсязі в сумі 3975 грн. 00 коп.
Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення штрафу в розмірі 5166,11 грн. (500 грн. - фіксована частина та 4666,11 грн. - процентна складова), суд виходить з наступного.
Тарифами та пунктом 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачено суму штрафу за порушення клієнтом строків платежів більш ніж на 30 днів по будь-якому з грошових зобовязань в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості.
Водночас, Тарифами та Умовами та правилами передбачено сплату позичальником пені за несвоєчасне погашення заборгованості.
Таким чином, сума штрафу та пені передбачені за однакове по суті порушення несвоєчасну сплату обовязкових платежів, і визначення підстав для сплати штрафу як порушення зобовязань більше ніж на 30 днів, не змінює суті і характеру такого порушення.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року.
У звязку зі стягненням на користь позивача суми пені, то стягнення суми штрафів, які нараховані також за прострочення виконання грошового зобовязання, суперечить ст. 61 Конституції України, а тому в цій частині позову слід відмовити.
На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог суму судового збору в розмірі 211 грн. 44 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 81, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 526-530, 610, 1054-1056-1 ЦК України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Приазовський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.В. Діденко