Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 210/6701/14-ц

провадження № 61-30132 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

представники відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа: первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

представник третьої особи - ОСОБА_9,

третя особа - директор департаменту з персоналу публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» Єфімчук Ірина Петрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року у складі судді Вікторович Н. Ю. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року у складі суддів Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом допублічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), треті особи: первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», директор департаменту з персоналу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» Єфімчук І. П., вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив визнати незаконним та скасувати наказ по ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 08 грудня

2014 року; поновити його на роботі з 09 грудня 2014 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2014 року по день поновлення на роботі у розмірі 103 176,16 грн (станом на 20 лютого 2017 року) та моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Позов мотивовано тим, що позивач працював в ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з 06 червня 2003 року та наказом по ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 08 грудня 2014 року його звільнено з роботи за скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Звільнення з роботи позивач вважає незаконним, оскільки мав переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками, які залишились на роботі та працювали разом з ним на одній дільниці.

Так, вказує на те, що на його повному утриманні знаходиться неповнолітній син, який навчається на денній формі навчання у Криворізькому професійному гірничо-електромеханічному ліцеї за фахом електрогазозварник, слюсар та син не знаходиться на державному забезпеченні.

Обґрунтованою постановою профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ВПП НВФ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»

від 27 листопада 2014 року було відмовлено в наданні згоди на звільнення позивача, яку відповідач безпідставно не прийняв до уваги.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня

2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що відповідач вжив всіх можливих заходів, спрямованих на працевлаштування позивача за спеціальністю, а також за іншими посадами, дотримано вимог статті 49-2 КЗпП Українипри звільненні позивача. В рішенні Первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» відсутнє правове обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача, у зв'язку з чим висновок профспілкової організації не може вважатися обґрунтованим, правові підстави для залишення позивача на роботі відсутні, а при його звільненні відповідачем дотриманні вимоги закону й трудові права позивача не порушені. Позивач мав менший рівень освіти та кваліфікації праці ніж інші працівники, а тому не мав переважного права на залишення на роботі. Всі інші обставини (перебування на утриманні позивача неповнолітньої дитини, відсутність в його родині інших працівників із самостійним заробітком та безперервний стаж роботи на підприємстві більше 10 років) не мають правового значення, оскільки можуть бути враховані судом лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації з іншими працівниками.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та переданій у березні 2018 року Верховному Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені ними рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо обов'язку роботодавця запропонувати усі вакантні посади. Так, за період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору на підприємстві було у наявності 30 вакантних посад, які не запропоновані позивачу і які він міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду, в тому числі з можливим перенавчанням згідно з пунктом 4.4 колективного договору.

Крім того, суд не врахував позицію третьої особи щодо наявності правових підстав для задоволення позову. Суд не мав прав вдаватися до оцінки обґрунтованості самого рішення профспілкової організації та не врахував, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілки лише у разі відсутності обґрунтування у наданні згоди на звільнення працівника.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що позивач працював на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з 06 червня 2003 року, а з 01 грудня 2012 року переведений на посаду електрозварника 5-го розряду служби експлуатації вагонів в цеху експлуатації залізничного транспорту, пункту технічного обслуговування станції «Промислова».

Наказом ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 01 вересня 2014 року «Про внесення змін до штатного розпису цеху експлуатації залізничного транспорту» в цеху експлуатації залізничного транспорту виключено із штатного розпису пункт технічного обслуговування станції «Промислова» дві посади електрозварника ручної зварки.

15 вересня 2014 року позивач ознайомлений з розпорядженням по транспортному департаменту від 02 вересня 2014 року «Про вивільнення працівника» та попереджений про наступне вивільнення.

Наказом ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 08 грудня 2014 року позивача звільнено із займаної посади за скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Встановивши, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, позивач попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувались усі вакантні посади, що були на підприємстві та відповідали його кваліфікації, а також вакансії, на які останнього можливо було перевести за умови перенавчання, та від яких позивач відмовився, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що відповідач не запропонував усіх наявних на підприємстві вакантних посад є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, згідно з яких, позивачу після попередження про наступне вивільнення було запропоновано 32 вакантні посади, перед звільненням - 38 вакансій, від яких позивач відмовився.

Дані про те, що позивач звертався з заявою про переведення на інші вакантні місця або на запропоновані, і відповідач відмовив йому у переводі, в матеріалах справи відсутні.

За змістом статті 43 КЗпП Українирішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови, і лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» відмовила в наданні згоди на розірвання трудового договору з електрозварювальником ручної зварки ПТО станції «Промислова» служби експлуатації вагонів ОСОБА_4, оскільки, згідно частини другої статті 42 КЗпП України, він має переважне право на залишенні на роботі перед іншими працівниками, як такий, що має на утриманні неповнолітню дитину і в його родині немає інших працівників із самостійним заробітком, а також безперервний стаж роботи на підприємстві більше 10 років.

У вказаному рішенні Первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів

ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» відсутнє правове обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4

Відповідно до статті 42 КЗпП Українипри скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частини 2, 3 цієї статті визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

При вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП Україниколо працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

При звільненні позивача за пунтом 1 статті 40 КЗпП України, відповідачем враховано вимоги статті 42 КЗпП України, зокрема рівень освіти та кваліфікації праці ОСОБА_11, які були нижчими, порівняно з іншими працівниками, які займали рівнозначну посаду.

Врахування переваг на залишення на роботі, на які посилається позивач у позовній заяві та з посиланням на які Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» відмовила у наданні згоди на його звільнення, було б можливе лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників, які займали рівнозначні посади.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що висновок профспілкової організації не може вважатися обґрунтованим, оскільки правові підстави для залишення позивача на роботі відсутні.

Звільнення позивача з посади у зв'язку із скороченням штату працівників відбулося з дотриманням вимог статті 42 КЗпП України, оскільки на роботі були залишені працівники з більш високим рівнем освіти та кваліфікації.

Доводи касаційної скарги щодо тривалого розгляду справи, ненадання судами оцінки виступам у судових дебатах не можуть бути підставою для скасування судових рішень.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені апеляційним судом та обґрунтовані висновки щодо яких викладено у мотивувальній частині ухваленого ним рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська