Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження №22ц/778/502/18
головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Комунарський районний суд м. Запоріжжя, ухвалене в м. Запоріжжі 16 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив військову службу у період з 07 червня 1956 року по 22 жовтня 1988 рік, на території Куби з 17 жовтня 1962 року по 18 квітня 1963 рік, що підтверджується записом у військовому квитку серії ГЕ № 244446 та довідкою № 17 від 18 серпня 2011 року.

Під час виконання обов'язків військової служби отримав вогнепальні осколкові поранення голови, правої гомілки, контузію головного мозку у 1963 році, захворювання: виразкова хвороба 12-ти палої кишки, рецедивуючого пербігу, ускладеного кровотечею, що підтверджується витягом з протоколу засідання ЦВЛК № 2010 від 15 серпня 2013 року.

Згідно виписки з акта огляду МСЕК серії АД № 162649 від 01 серпня 2011 року йому була встановлена II група інвалідності (первинно), у зв'язку із захворюванням, отриманим під час проходження військової служби.

17 вересня 2013 року йому встановлена І група інвалідності, внаслідок поранення та захворювання, отриманих під час перебування в країнах де велись бойові дії.

Після проходження військової служби, він отримав значні та чисельні захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день. Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення та в подальшому, його стан здоровя не покращується, а з кожним роком тільки погіршується. Внаслідок захворювань, отриманих під час проходження військової служби, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок проходження військової служби він отримав невиліковні захворювання. Його постійно, щоденно турбують головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам'яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну, нудота, загальний озноб, дискомфорт в області серця, підвищений АТ, постійно відчуваю тривогу, дратівливість.

Просив стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 400000 грн.

Рішенням Комунарський районний суд м. Запоріжжя від 16 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_5, моральну шкоду в розмірі 80000 грн., в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник Міністерства оборони України подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Міністерство оборони України підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначаючи про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки сам факт захворювання, одержаного в період проходження військової служби, та наслідки такої хвороби спричинили позивачеві втрати немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту (переживаннях та хвилюваннях), душевних стражданнях, оскільки тривале лікування позначилося на здоров'ї позивача.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом попередньої інстанції встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив військову службу у період з 07 червня 1956 року по 22 жовтня 1988 рік, на території Куби з 17 жовтня 1962 року по 18 квітня 1963 рік, що підтверджується записом у військовому квитку серії ГЕ № 244446 та довідкою № 17 від 18 серпня 2011 року.

Під час виконання обов'язків військової служби отримав вогнепальні осколкові поранення голови, правої гомілки, контузію головного мозку у 1963 році, захворювання: виразкова хвороба 12-ти палої кишки, рецедивуючого пербігу, ускладеного кровотечею, що підтверджується витягом з протоколу засідання ЦВЛК № 2010 від 15 серпня 2013 року.

Згідно виписки з акта огляду МСЕК серії АД № 162649 від 01 серпня 2011 року йому була встановлена II група інвалідності (первинно), у зв'язку із захворюванням, отриманим під час проходження військової служби.

17 вересня 2013 року йому встановлена І група інвалідності, внаслідок поранення та захворювання, отриманих під час перебування в країнах де велись бойові дії.

Після проходження військової служби, він отримав значні та чисельні захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день. Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення та в подальшому, його стан здоровя не покращується, а з кожним роком тільки погіршується. Внаслідок захворювань, отриманих під час проходження військової служби, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок проходження військової служби він отримав невиліковні захворювання.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.

Застосовуючи вказані норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції посилався на те, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке повязане із проходження військової служби в період з з 07 червня 1956 року по 22 жовтня 1988 рік, на території Куби з 17 жовтня 1962 року по 18 квітня 1963 рік, і таке право на звернення до суду в нього виникло лише у зв'язку з певними юридичними фактами, а саме встановленням висновком МСЕК причинного звязку, саме: захворювання повязане з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах де проходили воєнні дії.

Проте з указаним висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Суд не звернув увагу на те, що на час проходження військової служби у період з 07 червня 1956 року по 22 жовтня 1988 рік, на території Куби з 17 жовтня 1962 року по 18 квітня 1963 рік не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийнятий 20 грудня 1991 року та ЦК України 2003 року.

Крім того, для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.

Однак суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не є на час звернення до суду військовослужбовцем.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоровя (1963 рік), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоровя.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно зясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обовязків на території Куби - 1963 рік, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у аналогічній справі №332/3368/16-ц, провадження №61-143св17.

Оскільки допущені судоми порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з зазначених підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Комунарський районний суд м. Запоріжжя від 16 червня 2017 року по цій справі скасувати та прийняти постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 19 квітня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: