Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження №22ц/778/1468/18
головуючий у 1 інстанції: Купавська Н.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В.
Воробйової І.А.
секретарБурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, ухвалене в м. Мелітополі 15 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він проходив військову службу в Збройних Силах СРСР у період з 23.08.1958 по 18.01.1962 і з 24.01.1964 по 29.07.1983. При цьому у 1979 та 1980 роках він здійснював бойові вильоти у складі льотного екіпажу на території Демократичної республіки Афганістан. Під час несення служби він отримав ряд захворювань, які згідно Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. В подальшому йому було встановлено 2 групу інвалідності.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 320000 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про задоволення позову у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено що ОСОБА_1 проходив військову службу з 23.08.1958 по 18.01.1962 та з 24.01.1964 по 29.07.1983 роки, що підтверджується записами у військовому квитку НОМЕР_1 (а.с.9).

Під час проходження військової служби ОСОБА_1 було виконано бойові вильоти у складі льотного екіпажу в Республіку Афганістан, а саме: в 1979 році 2 льотних дні, в 1980 році 17 льотних днів, про що зазначено в довідці військової частини НОМЕР_2 (а.с.10).

У зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивач неодноразово проходив курс лікування, чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, що підтверджується копіями виписок із медичної картки стаціонарного хворого, медичними дослідженнями, висновком лікаря (а.с.13-21).

Відповідно до копії витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 295 від 14.04.2004 року) захворювання у ОСОБА_1 : «деформуючий спондильоз, розповсюджений остеохондроз шийного, грудного і поперекового відділів хребта з помірним порушенням функцій; хронічний вториний вертеброгенний шийний, грудний і попереково-крижовий радикуліт помірно виражений; хронічна ішемічна хвороба серця: атеросклероз аорти і вінцевих артерій серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба І ст.., НК-Іст.; хронічний тонзиліт компенсований», по яких він був визнаний непридатним до військової служби у мирний час, є захворюваннями, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку (а.с.11).

В подальшому, 26.04.2004 ОСОБА_1 було встановлено безстроково 2 групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕ серії МА №037466 (а.с.12).

Згідно копії посвідчення серія НОМЕР_3 , виданого 26.04.2004, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с.8).

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що він звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке пов`язане із проходження військової служби в період з 23.08.1958 по 18.01.1962 та з 24.01.1964 по 29.07.1983 роки в Демократичній Республіці Афганістан, і таке право на звернення до суду в нього виникло лише у зв`язку з певними юридичними фактами, а саме встановленням від 26.04.2002 року висновком МСЕК причинного зв`язку, саме: захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де проходили воєнні дії.

Однак, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у період з 23.08.1958 по 18.01.1962 та з 24.01.1964 по 29.07.1983 роки, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року у аналогічній справі №332/3368/16-ц, провадження №61-143св17.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, в тому числі і щодо наявності поранень та встановленої в подальшому інвалідності, про наявність постійних моральних та фізичних страждань, невірним застосуванням судом норм законодавства, про наявність підстав для задоволення позову, зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 19 квітня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: