Провадження № 2/243/375/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2018 року Слов′янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

За участю:

секретаря судового засідання Мирошниченко А.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 7 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за

позовною заявою ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2 лікувально-профілактичного закладу Міська дитяча лікарня

вимоги позивача: про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу

представники учасників справи:

від відповідача: ОСОБА_3 (розпорядження Словянського міського голови від 29.01.2015 року №25р Про призначення головного лікаря комунального лікувально-профілактичного закладу Міська дитяча лікарня)

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача..

1.В листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КЛПЗ Міська дитяча лікарня про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона пропрацювала молодшою медсестрою у КЛПЗ Міська дитяча лікарня м. Словянська 25 років. 02.11.2017 року була звільнена за згодою сторін, її головний лікар ОСОБА_3 під моральним тиском примусив написати заяву на звільнення, причиною цього стало те, що вона у неробочий час прийшла зі своєю донькою-підлітком у лікарню, оскільки та боялася залишатися у квартирі через сімейний скандал. Позивач попросила вибачення у головного лікаря, але він її не хотів слухати, документів, підтверджуючих, що вона порушує дисципліну їй надано не було. Крім того, з наказом про звільнення її ознайомлено не було, всупереч ст. 47 КЗПП України, його вона отримала через два тижні. Вважає своє звільнення не законним та просить суд Поновити себе на посаді молодшої медсестри в КЛПЗ Міська дитяча лікарня та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2. Позивач ОСОБА_1, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. В обґрунтування вимог навила доводи аналогічні доводам викладеним в позовній заяві.

3. В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначив, що дійсно позивач працювала у лікарні та 01.11.2017 року мав місце конфлікт, коли вона вночі привела до лікарні свою доньку з подругами. Він викликав її до себе у кабінет з метою зясувати зазначені обставини, оскільки надійшли скарги від пацієнтів, однак ОСОБА_1 не захотіла з ним спілкуватися, слухати його доводи та написала заяву про звільнення за власним бажанням. Він ніякого тиску на неї не чинив.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи

4. Заяві та клопотання за провадженням відсутні.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

5. Процесуальні дії по провадженню не проводились.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

6. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказом № 50-к від 01.07.1992 року позивач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнята санітаром-прибиральницею палатного 1-го педіатричного відділення з 01.07.1992 року (а.с.2).

18 вересня 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, у зв»язку з чим остання змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с.37).

Наказом №87-к від 02.11.2017 року звільнена ОСОБА_1 молодша сестра палатного педіатричного відділення з 02.11.2017 року за згодою сторін ст. 36 п. 1 КЗпП України (а.с.9).

Підставою для звільнення стала заява позивачки від 02.11.2017 року (а.с.14).

V. Оцінка суду.

7. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

8. У відповідності до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст.23 КЗпП, трудовий договір може бути 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк.

9. Відповідно до норми ч.1 ст.36 КЗПП України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно з п.8 Пленуму «Про практику розгляду трудових спорів» визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП, договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого органу і працівника. Таким чином дата звільнення працівника була визначена сторонами 02.11.2017 року та ними не переглядалася.

Відповідно до ст.47 КЗпП Україні, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи і провести розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

10. Суд не погоджується з доводами позивачки, викладені у позовній заяві стосовно того, що вона не була ознайомлена з наказом про звільнення з роботи від 02.11.2017 року.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з наказом про звільнення ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом у наказі (а.с.9). Зазначену обставину вона також підтвердила і в судовому засіданні.

Трудову книжку також позивач отримала у день звільнення, про що є запис у журналі видачі трудових книжок, тому посилання позивача на порушення ст. 47 КЗпП України є необґрунтованим.

11. Суд, критично відноситься до пояснень позивача відносно морального тиску головного лікаря ОСОБА_3 на неї при складанні останньою заяви про звільнення.

Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, дійсно у ніч з 01.11 на 02.11.2017 року стався прикрий випадок за участю позивачки: остання привела на роботу у неробочий час свою доньку та інших сторонніх людей. З метою запобігання надалі таких випадків він, як головний лікар запросив до себе ОСОБА_1 і зробив їй зауваження, в результаті чого, остання не стала його слухати та написала заяву про звільнення з роботи за згодою сторін. Він та решта осіб, які були присутні у його кабінеті ніякого тиску на неї не чинили.

Зазначені пояснення в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які зазначили, що були присутні при бесіді головного лікаря з ОСОБА_1 і остання за власним бажанням, без будь-якого тиску та вимагань, власноручно написала заяву про звільнення за угодою сторін. Свідок ОСОБА_8, працююча старшим інспектором відділу кадрів також додала, що в цей же день ОСОБА_1 отримала наказ про звільнення під підпис та трудову книжку. Також позивачка була ознайомлена з наказом про компенсацію за 17 днів відпустки. Із всіма діями вона була згодна та добровільно складала заяви та ставила підписи в усіх документах.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною третьою зазначеної статті зазначено, що у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у звязку з повідомленням ним або членом його сімї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надано, в розумінні вимог ст.ст.77-80 ЦПК України, доказів, які б свідчили про здійснення на неї тиску з боку відповідача таких обставин не було встановлено і під час розгляду справи.

Крім того, суд вважає, що представником відповідача доведено правомірність прийнятих рішень при звільненні ОСОБА_1, будь-яких порушень з боку головного лікаря при звільнення позивачки з роботи не встановлено.

12. Суд також не приймає до уваги доводи позивачки стосовно наявності у неї переважного права на залишення на роботі, оскільки вона є одинокою матірю.

Частиною третьою ст. 183 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

В той же час, як встановлено в судовому засіданні і цього не спростовують учасники справи, позивачка писала заяву і була звільнена за угодою сторін, а не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

13. Крім того, переважне право на залишення на роботі стосується вимог законодавства відносно скорочення чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва, передбачених ст. 42 Кодексу законів про працю України і не відноситься до ст. 36 КЗпП України.

14. Відповідно до ч.2 ст.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору.

Таким чином, оскільки звільнення позивача ОСОБА_1 було здійснено відповідачем з належних та законних підстав, передбачених п.1 ст.36 К3пП України, крім того воно було законним, а тому підстав для поновлення на роботі позивача немає.

15. У відповідність до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову в частині поновлення на роботі, тому підстави виплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу також відсутні.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

15. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується нормами ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, в позові їй відмовлено, то на підставі частин 6 та 7 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне компенсувати витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81,82,141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 21,36, 117,119,235,237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, Законом України "Про оплату праці", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 лікувально-профілактичного закладу Міська дитяча лікарня про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити, у звязку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку п.15.5 Перехідних Положень ЦПК України. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_9