АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа № 572/119/17

Провадження № 22-ц/787/366/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року, ухваленого в складі судді Слободянюка Б.К., повний текст якого складено 12 грудня 2017 року, у справі №572/119/17,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що внаслідок не виконання зобов'язань за кредитним договором б/н від 06 червня 2010 року за відповідачем утворилась заборгованість станом на 30 листопада 2016 року в сумі 21 614,42 грн.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів укладання з відповідачем саме кредитного договору б/н від 06 червня 2010 року в письмовій формі, а додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки на них відсутній підпис відповідача, як позивальника. Суд першої інстанції виходив із того, що встановлений самостійно банком 50-річний строк позовної давності прийматися до уваги не може, а тому позивачем пропущено трирічний строк позовної давності звернення до суду, так як перебіг позовної давності розпочався після неповної сплати чергового платежу 25 січня 2012 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише в січні 2016 року.

В апеляційній скарзі, поданій 21 грудня 2017 року до Апеляційного суду Рівненської області представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитний договір між сторонами вважається фактично укладеним, оскільки відповідач особисто підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, використовував кредитні кошти, здійснював зняття та поповнення кредитної картки, що свідчить про фактичне визнання ним свого боргу за кредитним договором.

Зазначає, що підписавши анкету-заяву 06 червня 2010 року позичальник приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, а тому заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на безпідставність вимог позивача та на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні з позовом до суду, однак не врахував, що такі висновки є порушення норм процесуального закону, оскільки законом не передбачено застосування одночасно двох підстав при відмові в задоволенні позову. Крім того зазначає, що відповідачем заява про застосування строків позовної давності не подавалася.

Судом залишено поза увагою, що позичальником не надано будь-яких доказів на спростування зазначеного банком боргу за кредитним договором.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подав.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, 08 червня 2010 року між сторонами був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку кредитка «Універсальна» в розмірі 2600,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0 відсотка на місяць (а.с.5).

Підписавши вказану Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, сторони узгодили, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять договір про надання банківських послуг.

Згідно частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, враховуючи, що відповідач особисто підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, використовувала кредитні кошти, а також здійснювала періодичне погашення заборгованості з 06 грудня 2012 року по 20 травня 2014 року, колегія суддів вважає підставними доводи апелянта про те, що вказаний кредитний договір між сторонами є фактично укладеним.

В силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вбачається, що сторони досягли згоди по всіх істотних умовах кредитного договору б/н від 08 червня 2010 року, підписали його, а тому такі умови кредитного договору є обов'язковими для виконання.

10 квітня 2018 року представником позивача подано до апеляційного суду Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, також Тарифи, діючі на 08 червня 2010 року, які були узгоджені сторонами під час підписання кредитного договору та виписку з карткового рахунку з інформацією про фото клієнта з карткою.

З вказаної виписки з карткового рахунку з інформацією про фото клієнта з карткою вбачається, що 03 жовтня 2012 року клієнту було перевидано нову кредитну картку «Універсальна180+» за НОМЕР_1 на строк дії до травня 2016 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

У відповідності до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Позивач умови договору виконав, а відповідач в свою чергу порушив взяті на себе зобов'язання та допустив виникнення заборгованості,.

Апеляційним судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що Умовами та Правилами, які діяли у 2010 році, не передбачалося підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами без згоди позичальника, а тому підстав для підвищення розміру відсотків в односторонньому порядку банком немає. За таких обставин, колегія суддів вважає, що поданий 10 квітня 2018 року представником позивача розрахунок заборгованості за кредитним договором із випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 за період 08 червня 2010 року по 30 листопада 2016 року є належним доказом по справі.

Суд зауважує, що розрахунок позивача відповідає Умовам та Правилам, Тарифам, які діяли станом на 08 червня 2010 року, оскільки банком проведено нарахування відсотків за користування кредитом з розрахунку 36% річних, а з 01 січня 2013 року з розрахунку 30 % річних та пені за несвоєчасне погашення заборгованості з врахуванням 1% за кожен день прострочення.

Вбачається, що станом на 30 листопада 2017 року заборгованість за кредитним договором становить 5 769,12 грн. з них: 1329,52 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 1339,60 грн. - відсотки за користування кредитом, 3 100,00 грн. - пеня.

Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано.

Разом з тим, відповідно до частини 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Судом встановлено, що заборгованість по тілу кредиту становить 1329,52 грн., а розмір нарахованої пені - 3100,00 грн., а тому такі обставини можуть бути підставою для зменшення розміру пені.

Крім того, банк зобов'язаний проводити моніторинг погашення кредиту у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору. Незважаючи на цей обов'язок, кредитор на підставі вигідних для нього умовах протягом наступних 3 років продовжив нараховувати відповідачу неустойку, що призвело до її зростання в 2,5 разів більше від суми заборгованості по тілу кредиту.

Таку поведінку кредитора, який, на переконання колегії суддів, не вжив заходів щодо зменшення збитків, апеляційний суд розцінює як недобросовісну.

Зважаючи на такі доводи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені з 3100,00 грн. до 1000,00 грн.

Що стосується посилань представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на порушення судом норм процесуального права з підстав безпідставності застосування до спірних відносин пропуску позивачем строку позовної давності для звернення з позовом до суду, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України по справі №6-239цс14 від 04 лютого 2015 року та у постанові по справі № 6-474цс16 від 18 травня 2016 року, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів.

З матеріалів справи вбачається, що із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції не зверталась, а тому суд за власною ініціативою не міг застосувати до спірних відносин позовну давність.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для перерахунку заборгованості з врахуванням строків позовної давності немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вбачається, що за позовні вимоги заявлені позивачем на суму 21614,42 грн., позивачем сплачено до суду першої та апеляційної інстанції 4000,00 грн. судового збору. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 3 669,12 грн., тому судовий збір для позивача становить 3320,99 грн., а для відповідача 679,01 грн. Враховуючи сплачені суми судового збору, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 679,01 грн.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 526, 530, 610, 612, 616, 1049 ЦК України, ст.ст. 141, 374, ст. 376, ст. 382-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариство Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариство Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 08 червня 2010 року в сумі 3669,12 грн., яка складається з: 1329,52 грн. - заборгованості за кредитом; 1339,60 грн. - заборгованість по відсоткам; 1000,00 грн. - пеня.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 679,01 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 квітня 2018 року.

Головуючий :

Судді :