Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 761/19467/14-ц

провадження № 61-2630св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

представники позивача: Кокольський Сергій Іванович, Разумов Максим Анатолійович, ЗаболотнийСергій Григорович,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представники відповідачів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Волокітіної Н. Б. від 16 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Лапчевської О. Ф., Саліхова В. В. від 15 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23серпня 2006 року АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_6 уклали кредитний договір.

15 листопада 2006 року, 29 грудня 2008 року, 8 липня 2009 року, 29 вересня 2009 року, 28 травня 2010 року, 27 січня та 18 жовтня 2011 року, 27 січня й 29 листопада 2012 року між сторонами було укладено додаткові угоди до кредитного договору та договори про внесення змін до кредитного договору.

Згідно з указаним кредитним договором ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 170 тис. дол. США зі строком користування ним до 22 серпня 2011 року та виплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних.

Відповідно до договору про внесення змін до кредитного договору від 29 листопада 2012 року позивач надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 400 тис. дол. США зі строком користування до 27 серпня 2014 року та виплатою процентів за користування кредитом по вересень 2013 року в розмірі 10 % річних, з жовтня 2013 року відсоткова ставка підвищилася на 3 %.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договору та надав відповідачу ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 400 тис. дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 23 липня 2006 року банк та ОСОБА_5 уклали договір поруки.

Однак у зв'язку з порушенням умов кредитного договору утворилась заборгованість за ним, яка складається із заборгованості за кредитом - 228 тис. 533 дол. США 19 центів, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБ України станом на 11 червня 2014 року становило 2 млн 658 тис. 124 грн 16 коп., строкову заборгованість зі сплати процентів - 355 дол. США 50 центів, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБ України станом на 11 червня 2014 року становило 4 тис. 134 грн 91 коп., прострочену заборгованість за відсотками - 23 тис. 665 доларів США 30 центів, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ станом на 11 червня 2014 року становило 275 тис. 256 грн 76 коп., прострочену заборгованість за процентами (відтермінованими) - 7 тис. 976 дол. США 52 центи, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБ України станом на 11 червня 2014 року становило 92 тис. 776 грн 81 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання - 1 тис. 601 грн 18 коп. та пеню за несвоєчасне повернення процентів - 31 тис. 13 грн 52 коп., 3 % річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту в розмірі 320 грн 24 коп., 3 % річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань з повернення процентів у розмірі 6 тис.171 грн 94 коп., а всього заборгованість складала 263 тис. 189 дол. США 28 центів та 39 тис. 106 грн 88 коп., яку позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16січня 2015 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 263 тис. 189 дол. США 28 центів, що в перерахунку на гривну по курсу НБ України станом на 11 червня 2014 року становило 3 млн 61 тис. 217 грн 42 коп., пеню в розмірі 32 тис. 614 грн 70 коп., 3 % річних у розмірі 6 тис. 492 грн 18 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір укладений у належній формі, його істотні умови викладені зрозуміло та погоджено сторонами на власний розсуд, вони відповідали їх волевиявленню, а тому, зважаючи на порушення позичальником умов кредитного договору щодо сплати кредиту та процентів за користування ним, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, як поручитель позичальника, несуть солідарну відповідальність за заборгованість за кредитом і процентами та несвоєчасне виконання зобов'язання позичальником.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що порушуючи кредитні зобов'язання, ОСОБА_6 кредитні кошти та оплату відсотків за користування ними своєчасно та в повному обсязі не проводив, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з нього та його поручителя, оскільки відсутні правові підстави для визнання поруки такою, що припинилася. При цьому розрахунок поданий позивачемне спростований, свого розрахунку відповідачами не подано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанцій.

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в справі ухвалені на підставі неналежних та недопустимих доказів; не встановлено наявність в банку ліцензії на видачу коштів в іноземній валюті, а розрахунок заборгованості здійснено за курсом НБ України на час виникнення заборгованості. Крім того, оскільки банк та позичальник, змінивши кредитний договір, збільшили обсяг відповідальності поручителя без його згоди, то порука припинилася.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( частина перша статті 530 ЦК України ).

Стаття 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до частини другої статті1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати відсотків, належних йому відповідно до статті1048 цього Кодексу.

Згідно з частиноюдругою статті612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором чи законом.

У статтях 553, 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, а у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Суди встановили, що 23 серпня 2006 року АКБ «МРІЯ», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_6 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 170 тис. дол. США зі строком повернення кредитних коштів до 22 серпня 2011 року та виплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних.

15 листопада 2006 року, 29 грудня 2008 року, 8 липня 2009 року, 29 вересня 2009 року, 28 травня 2010 року, 27 січня та 18 жовтня 2011 року, 27 січня й 29 листопада 2012 року між сторонами було укладено додаткові угоди до кредитного договору та договори про внесення змін до кредитного договору.

Відповідно до додаткової угоди до кредитного договору від 15 листопада 2006 року № 1 сторонами було внесено зміни до пункту 1.1. кредитного договору: позичальнику було встановлено суму кредиту в розмірі 400 тис. дол. США зі строком кредитування до 22 листопада 2011 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних.

Згідно з додатковою угодою до кредитного договору від 18 жовтня 2011 року № 7 сторонами було внесено зміни щодо сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

Відповідно до договору про внесення змін до кредитного договору від 29 листопада 2012 року банк надає ОСОБА_6 кредит у розмірі 400 тис. дол. США зі строком користування до 27 серпня 2014 року та виплатою відсотків за користування кредитом по вересень 2013 року у розмірі 10 % річних, з жовтня 2013 року процента ставка підвищується на 3 %.

Позивач належним чином виконав зобов'язання за кредитним договором та надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 400 тис. доларів США, що підтверджується відповідними квитанціями.

Згідно з пунктом 4.4. кредитного договору позичальник зобов'язаний повністю повертати кредит та сплачувати нараховані проценти, незалежно від настання строку виконання зобов'язання у випадку, зокрема, несплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до пунктів 7.1. та 7.3. кредитного договору (з урахуванням змін, внесених до цих пункту додатковими договорами від 8 липня 2009 року № 3 та 28 травня 2010 року № 5) сума кредиту та процентів сплачується згідно з графіком погашення кредиту та процентів і розрахунку вартості сукупних послуг.

Згідно з пунктами 7.6. та 7.7. кредитного договору (з урахуванням змін, внесених до цих пункту додатковими договорами від 8 липня 2009 року № 3 та 28 травня 2010 року № 5) нарахування банком процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно з дати видачі кредиту по день його фактичного погашення на залишок фактичної заборгованості за кредитом, за фактичну кількість днів користування кредитом.

Відповідно до пункту 9.2. кредитного договору (з урахуванням змін, внесених до зазначеного пункту додатковим договором від 29 вересня 2009 року № 4) у разі несвоєчасної (неналежної) сплати суми кредиту та процентів за користування кредитом, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБ України, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобов'язань. Пеня, яка передбачена цим пунктом, сплачується виключно в національній валюті за офіційним курсом НБ України на дату сплати.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 23 серпня 2006 року АКБ «МРІЯ», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_5 уклали договір поруки.

Відповідно до пункту 1.1. договору поруки поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору від 23 серпня 2006 року та можуть виникнути на підставі нього в майбутньому.

Згідно пунктом 2.1. договору поруки у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплати нарахованих процентів за користування кредитом, комісійної винагороди (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

Крім того, 15 листопада 2006 року, 18 жовтня 2011 року, 27 січня та 29 листопада 2012 року банк та ОСОБА_5 уклали додаткові угоди до договору поруки та договори про внесення змін до договору поруки, якими змінювався термін виконання зобов'язання та процентна ставка.

Порушуючи свої зобов'язання, ОСОБА_6 кредитні кошти та оплату процентів за користування ними своєчасно та в повному обсязі не проводив, унаслідок чого виникла заборгованість.

Згідно з розрахунком позивача заборгованість за кредитним договором складає 263 тис. 189 дол. США 28 центів та 39 тис. 106 грн 88 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 228 тис. 533 дол. США 19 центів, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБ України станом на 11 червня 2014 року становило 2 млн 658 тис. 124 грн 16 коп., строкову заборгованість зі сплати процентів - 355 дол. США 50 центів, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБ України станом на 11 червня 2014 року становило 4 тис. 134 грн 91 коп., прострочену заборгованість за процентами - 23 тис. 665 доларів США 30 центів, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ станом на 11 червня 2014 року становило 275 тис. 256 грн 76 коп., прострочену заборгованість за процентами (відтермінованими) - 7 тис. 976 дол. США 52 центи, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБ України станом на 11 червня 2014 року становило 92 тис. 776 грн 81 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання - 1 тис. 601 грн 18 коп. та пеню за несвоєчасне повернення відсотків - 31 тис. 13 грн 52 коп., 3 % річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту в розмірі 320 грн 24 коп., 3 % річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань з повернення процентів у розмірі 6 тис.171 грн 94 коп.

Зважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що порука припинилася у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди, не можуть бути взяті до уваги, оскільки суди першої та апеляційної інстанції, розглядаючи справу № 761/6588/15-ц, відмовили в задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ «ВТБ Банк», третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору поруки припиненим на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_5 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк