Справа № 640/3739/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2018 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Бородіної Н.В.,

при секретарі Давіденко Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2,-

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 звернувся до суду із поданням у якому просить тимчасово обмежити боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду з підстав наявності у ОСОБА_2 невиконаних зобовязань, покладених на нього постановою Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2015року. Подання обгрунтовуює тим, що на виконанні головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Х/О ОСОБА_1 перебуває зведене виконавче провадження № 50979453 з примусового виконання постанови Київського районного суду м. Харкова № 640/5117/15-а від 08.04.2015року, відповідно до якої на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 3983014 грн. 28 коп. та вартість товарів в розмірі 3983014 грн. 28 коп. А всього по зведеному виконавчому провадженню заборгованість ОСОБА_2 становить 8762631, 40 грн. Боржником рішення суду в добровільному порядку не виконується, заборгованість не погашена, за викликами до виконавця не з»являється.

Виконавець на розгляд подання не з»явився, повідомлявся належним чином, у поданні зазначив, що просить подання розглянути без його участі.

Суд, дослідивши подання, приходить до наступного.

При виконанні судових рішень порядок розгляду подання державного (приватного) виконавця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України регулюється статтею 441 ЦПК України.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Судом встановлено, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2015року по справі № 640/5117/15-п з ОСОБА_2 стягнуто на користь держави штраф у розмірі 3983014 грн. 28 коп. та вартість товарів в розмірі 3983014 грн. 28 коп. Постанова набрала законної сили та головним державним виконавцем відділу примусового виконання судових рішень відкриті виконавчі провадження № 48597970 та № 48597978. Постановою головного державного виконавця відділ у примусового виконання судових рішень ОСОБА_1 накладено арешт на все майно боржника у межах суми боргу. Згідно актів головного державного виконавця відділу примусового виконання судових рішення ОСОБА_1 від 22.06.2017року та від 13.12.2017року встановлено, що за виходом державного виконавця за адресами боржника останнього за наявними адресами не виявлено, двері ніхто не відчинив, у зв»язку з чим проведення виконавчих дій не відбулось. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання судових рішень ОСОБА_1 від 02.03.2018року накладено арешт на квартиру №9 за адресою м. Харків пр.. Курчатова б.9, що належить боржнику ОСОБА_2

Звертаючись з поданням до суду головний державний виконавець посилається на те, що саме наявність у особи невиконаних зобов»язань, покладених на неї судовим рішенням, є підставою для обмеження виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в'їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, у тому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства.

Право на свободу пересування має також своє первинне закріплення у ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Мінюсту України від 02.04.2012 N 512/5 (далі - Інструкція). Розділом ХІІІ зазначеної інструкції передбачений порядок обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в'їзду в Україну.

На думку суду, подання подане з суттєвим порушенням вимог зазначеної інструкції, а саме: в порушення Розділу ХІІІ Інструкції подання не містить обгрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Приписами статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України" визначено, що підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є зокрема ухилення громадянина від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязань.

За змістом пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» із змінами виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Саме на державного виконавця покладається тягар доказування ухилення боржника від виконання рішення суду.

Проте, в поданні не наведено переконливих підстав ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення та необхідності застосування до нього обмеження у праві на виїзд за межі України.

Тобто, належних доказів, які б свідчили про те, що боржник ухилявся від виконання своїх боргових зобов'язань в матеріалах справи відсутні.

Крім того, в порушення п.3 Розділу ХІІІ Інструкції про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець не повідомив боржника, оскільки докази про це не були долучені до подання.

Відповідно до Конституції України обмеження пересування громадянину є одним з найсуворішим заходом впливу на особу, що умисно ухиляється від виконання судового рішення.

Саме лише невиконання боржником зобов'язань, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Наявність умислу (чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобовязання в повному обсязі або частково) та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження умисного ухилення боржника від виконання судового рішення.

Крім того, слід зазначити, що у поданні не вказано підстав та доказів того, що боржник має намір виїхати за межі України, натомість згідно листа прикордонної служби, який доданий до подання, відомостей про перетинаня кордону України ОСОБА_2 не виявлено. Не йдеться також про наявність в нього закордонного паспорту, тобто наявність лише самого зобов'язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає, що боржник ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього державним органом, у звязку з чим вважає, що відсутні достатні законні підстави для задоволення подання державного виконавця щодо обмеження конституційних прав громадянина України.

Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також, оцінюючи надані докази, суд вважає подання таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 76-80, 441 ЦПК України, ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду громадян України», ст. 33 Конституції України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів з дня його (її) проголошення через суд першої інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.М. Бородіна