АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5839/17 Номер провадження 22-ц/786/632/18Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобова О.А.,

судді Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 09 січня 2018 року (час ухвалення рішення з 11.38 до 11.39; дата складання повного тексту рішення невідома) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь залишок заборгованості за договором позики у сумі 261 600 грн., мотивуючи заявлені вимоги частковим виконання відповідачем зобовязань з повернення коштів згідно договору, укладеного 10.02.2012 року.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 09 січня 2018 року позов задоволений: стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 282 033 грн. 29 коп. боргу, що є еквівалентом 1 000 доларів США, вирішено питання судового збору.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що висновок суду про переривання перебігу строку давності за спірними борговими зобовязання є наслідком неправильного тлумачення положень ст.626, ст.654, ч.4 ст.263 ЦК України та помилкової оцінки судом наданих у справу доказів, а саме напису кредитора на розписці про часткове погашення боржником боргу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове в разі порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Наявними у справі належними і допустимими доказами підтверджено, що 10 лютого 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно умов якого останній отримав від ОСОБА_3 у борг 15 000 доларів США та зобовязався їх повернути через рік або протягом десяти днів за вимогою кредитора (а.с.4).

Зазначена обставина визнається відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції погодився із доводами позивача про те, що строк давності за борговими зобовязаннями був перерваний 10 січня 2015 року, оскільки боргова розписка містить напис кредитора (ОСОБА_3М.) про отримання ним від боржника (ОСОБА_2Б.) 5 000 доларів США, цей напис посвідчений підписом ОСОБА_3

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Спірні правовідносин врегульовані загальними положення ЦК України про зобовязання та договір, а також положеннями глави 61 ЦК України «Позика, кредит. Банківський вклад».

Оскільки факт укладення договору позики не заперечується, а кредитор заявив про застосування наслідків спливу строків давності, при вирішенні цього спору слід керуватися нормами закону, якими врегульоване питання щодо порядку виконання зобовязань, зокрема тих, що випливають з договору позики.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Норми параграфів 1 і 2 глави 71 ЦК України не містять інших положень щодо порядку та умов підтвердження повернення позики.

Нормами ст.527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Відповідно до ст.545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Як убачається зі змісту розписки, на ній мається запис про отримання кредитором 10 січня 2015 року коштів від боржника у сумі 5 000 доларів США, під цим написом стоїть підпис кредитора. При цьому боржник (відповідач у справі) категорично заперечує цей факт і наполягає на тому, що зазначений напис зроблений самим позивачем виключно з метою доведення факту переривання строку давності.

За таких обставин належним підтвердженням часткового виконання зобовязання за договором позики у цій справі має бути у відповідності до ст.545 ЦК України письмовий документ чи то розписка кредитора про отримання часткового виконання, чи то підпис або ж у іншому виді погодження (підтвердження) боржником часткового виконання зобовязання, тощо.

Отже, напис у розписці про отримання часткового виконання зобовязання, посвідчений підписом кредитора, з урахуванням заперечення цього факту боржником та за відсутності інших доказів про вчинення боржником дій з визнання ним свого боргу не є достатнім доказом для того, щоб визнати встановленим факт часткового виконання ОСОБА_2 10 січня 2015 року свого обовязку з повернення коштів згідно розписки від 10 лютого 2012 року.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами четвертою, пятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому за змістом наведеної норми закону особа має вчинити дії, що свідчать про визнання нею боргу у межах строку давності.

Як встановлено судом, договір позики укладений сторонами 10 лютого 2012 року. Згідно розписки ОСОБА_2 зобовязався повернути борг через рік або ж протягом десяти днів на вимогу ОСОБА_3 Таке положення розписки щодо строку виконання зобовязання з урахуванням норм ч.1 і ч.2 ст.530 ЦК України необхідно розуміти таким чином, що загальний строк виконання зобовязання, визначений сторонами, - один рік, проте у межах цього строку кредитор має право достроково вимагати повернення коштів і боржник зобовязаний повернути кошти протягом 10 днів від дня отримання такої вимоги.

Отже, перебіг строку давності за розпискою від 10 лютого 2012 року розпочався 11 лютого 2013 року і закінчився 11 лютого 2016 року.

До суду з позовом ОСОБА_3 звернувся у вересні 2017 року, обґрунтованих заяв про поновлення пропущеного строку ним не заявлено.

З урахуванням встановленого апеляційний суд визнає рішення суду таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові за пропуском строку давності.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 09 січня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у звязку з пропуском строку позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 16.04.2018 року.

Головуючий О.А. Лобов

Судді А.І. Дорош

ОСОБА_4

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов