Номер справи 220/457/18
Номер провадження № 2/220/281/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Чернякової В.С.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

05.03.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.09.2006 р. він працював прохідником підземним з повним робочим днем в шахті ДП «Шахта ім. М.С. Сургая». Наказом № 1165-к від 10.10.2017 року він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач не здійснив з ним повний розрахунок у день звільнення. Нарахована заробітна плата за жовтень 2017 року була виплачена йому 16.11.2017 року в сумі 1541,64 грн. та 08.12.2017 року в сумі 16827,41 грн. Період затримки у виплаті заробітної плати за період з 10.10.2017 р. по 08.12.2018 р. складає 41 день. Тому просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в сумі 17764,48 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені ним витрати по оплаті правничої допомоги в сумі 650 грн.

Ухвалою від 12.03.2018 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 04.04.2018 р.

04.04.2018 року до суду від ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 04.04.2018 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи було відкладено на 03.05.2018 р.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивач дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 10.10.2017 р. наказом підприємства №1165-к. Відповідно до бухгалтерського обліку підприємства станом на 22.03.2018 р. заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 відсутня. При звільненні нарахована заробітна плата за жовтень 2017 року складала 22 826,84 грн., належна до виплати становила - 18 369,05 грн. (у тому числі й лікарняні за рахунок ФСС по ТВП у сумі 1541,64 грн.). Розрахунок при звільненні було здійснено остаточно - 08.12.2017 р. платіжним дорученням №3002. Разом із виплатою заробітної плати позивачеві було виплачено компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 23,90 грн. Середньоденна заробітна плата за два місяці, що передують звільненню, складала 433,28 грн. Виплату заробітної плати за жовтень 2017 року у сумі 18369,05 грн. ОСОБА_1; С.М. було виплачено: платіжним дорученням №2815 від 16.11.2017 р. в розмірі 1541,64 грн. за рахунок коштів, отриманих від фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за листом непрацездатності ОСОБА_1; платіжним дорученням №3002 від 08.12.2017 в розмірі 16827,41 грн. за рахунок коштів, отриманих від реалізації вугільної продукції. Заробітна плата працівникам державного підприємства здійснюється частково за рахунок коштів державного бюджету України та частково за рахунок реалізації вугільної продукції. Враховуючи те, що на момент звільнення ОСОБА_1 на банківські рахунки підприємства не надійшли кошти з ФССзТВП, за рахунок якого здійснюється оплата листків непрацездатності за законом, а також не надходили кошти ані з державного бюджету України, ані від реалізації вугільної продукції, тому й остаточній розрахунок з ОСОБА_1 було здійснено в день надходження відповідних коштів на рахунок ДП «Шахта ім. М.С. Сургая». Вказані обставини свідчать про відсутність вини відповідача у здійсненні несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 Враховуючи викладене, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено та підтверджується наданими суду копією трудової книжки АБ № 200603 та витягом з наказу № 1165-к від 10.10.2017 р., позивач ОСОБА_1 10.10.2017 р. звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (у звязку з виходом на пенсію) (а.с. 6-10, 11).

Згідно довідки № 3470 від 11.12.2017 року ОСОБА_3 дійсно працював у ДП «Шахта ім.. ОСОБА_4», був звільнений 10.10.2017 року на підставі наказу № 1165-к від 10.10.2017 р. за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію. Станом на 11.12.2017 року заборгованість по заробітній платі відсутня. За жовтень нарахована заробітна плата складає 22826,84 грн., належна сума до виплати складає 18369,05 грн.

Заробітна плата сплачена: платіжним дорученням № 2815 від 16.11.2017 р. в розмірі 1541,64 грн., платіжним дорученням № 3002 від 08.12.2017 р. в розмірі 16827,41 грн. (а.с. 12).

Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цієї угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст.ст. 2,12 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

За змістом ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації провадиться в день звільнення.

Крім того, відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року.

Середньоденна заробітна плата складає 433,28 грн.

З часу звільнення позивача, а саме з 10.10.2017 року по 08.12.2017 року, пройшов 41 робочий день. Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 17764,48 грн. (41 день х 433,28 грн.).

Посилання представника відповідача на відсутність коштів на рахунках підприємства не свідчить про відсутність вини підприємства у нездійсненні остаточного розрахунку з позивачем у день його звільнення, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З приводу доводів представника відповідача про сплив строку позовної давності суд зазначає наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 , дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 06.04.2016 року по справі № 6-409цс16, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» здійснено 08.12.2017 року, отже перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору розпочався з 09.12.2017 року та повинен був сплинути через три місяці 09.03.2018 року.

До суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивач звернувся 05.03.2018 року, тобто в межах строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та стягує на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки в розмірі розрахунку при звільненні в розмірі 17764,48 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 650 грн., що підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт від 01.03.2018 року та квитанцією про сплату позивачем коштів в сумі 650 грн. (а.с. 18).

Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,141,209,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» (, адреса: 85670, Донецька область, м. Вугледар) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 17764,48 грн., а також витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 650 грн., а всього 18414 (вісімнадцять тисяч чотириста чотирнадцять) грн. 48 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» (, адреса: 85670, Донецька область, м. Вугледар) на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04.05.2018 р.

Суддя О.М. Якішина