Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 21 лютого 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 22 лютого 2018 року.

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовні вимого мотивує тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 12.05.2016 року було укладено договір позики, за яким позичальник зобовязався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надати позику у розмірі 125 500,00 (сто двадцять пять тисяч пятсот) гривень (одноразово або частинами), а позичальник зобовязався прийняти, використати та повернути надану позику в порядку та строки визначені даним Договором. Факт одержання грошей підтверджується розписками, власноручно написаними ОСОБА_3 в момент передачі йому частин сум позики. Відповідно до написаних власноручно відповідачем розписками, позивач передала ОСОБА_3 кошти в розмірі 49 000,00 грн. 12.05.2016 р., а також 49 500,00 грн. 22.07.2016р., та 27 000,00 грн. 30.07.2016р., а ОСОБА_3 зобовязався повернути ОСОБА_1 кошти в строк до 31.12.2016р.

Позивач вказує, що ОСОБА_3 повернув позивачу тільки частину боргу в розмірі 26 500,00 грн. Окрім того, ОСОБА_1, зазначає, що усні та письмові звернення відповідач не відповідає, вартість коштів знецінюється кожного дня, чим позивачу завдаються збитки.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_3, що зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, код (номер) НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, код (номер) НОМЕР_2, суму боргу в розмірі 99000,00 грн.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв про відкладення справи до суду не подавав.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частино 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; виконання зобовязань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобовязанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобовязанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Чистиною 1 ст. 527 ЦК України вказує, що Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що відповідно до копії договору, який міститься у матеріалах справи, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 12.05.2016 року було укладено договір позики, за яким кредитор мав надати позичальнику суму 125 500,00 грн.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13).

Відповідно до копій розписок позичальник отримав вказані кошти частинами, а саме: 12.05.2016 року 49 000,00; 22.07.2016 року 49 500,00 грн.; 30.07.2016 року 27 000,00 грн.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається зі змісту п.3 вказаного договору позичальник ОСОБА_3 зобовязувався повернути кошти кредитору до 31.12.2016 року. Станом на час звернення ОСОБА_1 з даним позовом, позичальником сплачено лише 26 500,00 грн.

Позивач згідно даних зобовязальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобовязання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув.

Позивачем на адресу відповідача надсилалася вимога-претензія від 01.08.2017 року про погашення боргу. Відповідно до відповіді від 10.09.2017 року наданої ОСОБА_3, останній факт заборгованості перед ОСОБА_1 визнає, та обіцяв як найшвидше погасити борг.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, відповідач порушив зобов'язання в розумінні ст.610 ЦК України (порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи наведене, визнання представником відповідача позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає до задоволення та про необхідність стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача суми заборгованості за договором від 12.05.2016 року в сумі 99 000,00 грн.

Згідно ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 990 грн.

Керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 611, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст.12,13,81, 259,265,268,354 суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, код (номер) НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, код (номер) НОМЕР_2 суму заборгованості в розмірі 99000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, код (номер) НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, код (номер) НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 990 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4