Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 264/225/15-ц

провадження № 61-18703св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Маріупольська міська рада Донецької області, виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області,

третя особа - житлово-комунальне підприємство по ремонту й експлуатації житлового фонду Іллічівського району м. Маріуполя,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах ОСОБА_3, поданої представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2015 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Маріупольської міської ради Донецької області, виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа: житлово-комунальне підприємство по ремонту й експлуатації житлового фонду Іллічівського району м. Маріуполя про визнання права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона разом із своєю родиною: матір'ю ОСОБА_5, батьком ОСОБА_6 та братом ОСОБА_7 з 1986 року мешкає в АДРЕСА_1. Ця квартира є державною власністю і була надана її матері на підставі ордеру НОМЕР_1 від 18 червня 1986 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати, а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер брат позивачки. У 2000 році вона знялась з реєстрації із адреси спірної квартири у зв'язку із реєстрацією шлюбу та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2.

Після смерті матері, брат ОСОБА_7 почав пиячити та позивачка була вимушена для надання допомоги брату з січня 2011 року проживати разом із ним у спірній квартирі по день його смерті. Вела господарство, сплачувала по мірі своїх сил комунальні послуги, тобто повністю дбала про помешкання. Позивачка мала намір зареєструватися у спірній квартирі, в зв'язку з чим, знялась з реєстрації за попереднім місцем її проживання, однак через те, що її брат постійно знаходився у стані алкогольного сп'яніння, зареєструватися їй не вдалось, бо в паспортний стіл необхідно було з'явитися їм обом. Іншого житла в неї немає, оскільки за останнім місцем її реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 проживає її син із родиною і він є власником цього житла.

Вважала, що має право користування спірною квартирою, оскільки є членом сім'ї своїх померлих батьків та брата, більше чотирнадцяти років була зареєстрована у спірній квартирі та з 2011 року проживала та продовжує проживати в квартирі. Просила визнати за нею, як за членом сім'ї наймача, право користування АДРЕСА_1 з постановкою на реєстраційний облік.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право користування АДРЕСА_1, вирішено питання щодо судових витрат.

При задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на статті 61, 64, 65, 145 ЖК України та вважав, що позивач мала намір зареєструватися у спірній квартирі, оскільки вона є членом родини, постійно проживає в спірній квартирі, іншого житла не має, сплачує комунальні послуги, а тому вона має право на користування цим житлом.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2015 року рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 травня 2015 року скасоване. У задоволенні позовних вимог відмовлено, вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач вселилася у спірну квартиру як член сім'ї наймача, та залишалася проживати у приміщенні. Крім того для оформлення реєстрації позивача у спірній квартирі та переоформленні особового рахунку брат позивачки ОСОБА_7 згоди не надавав.

У січні 2017 року ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах ОСОБА_3, через представника ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2015 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що за життя брата ОСОБА_7 у листопаді 2014 року позивач зверталася до ЖКП Іллічівського району м. Маріуполя з проханням зареєструвати її у спірній квартирі та переоформити на її ім'я особовий рахунок, проте отримала відмову, оскільки необхідна письмова згода ОСОБА_7, а також погашення заборгованості по квартирній платі. У зв'язку із цим 31 листопада 2011 року ОСОБА_2 уклала із ЖКП Іллічівського району м. Маріуполя типовий договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, що утворилася станом на 01 грудня 2014 року. Вважає, що вказані дії свідчать про визнання ОСОБА_7 ОСОБА_2 членом сім'ї наймача. Апеляційним судом неправильно оцінені докази, що підтверджують факт її проживання разом із братом у спірній квартирі з 2010 року.

Крім того ОСОБА_2 вважає, що суди вирішили питання про права і обов'язки неповнолітньої ОСОБА_3, оскільки оскаржене рішення у цій справі було використане у справі № 264/7309/15-ц за позовом виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення зі спірної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2017 року виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області через представника Світличну І.М. надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. Заперечення мотивовані тим, що суди не вирішували питання про права і обов'язки неповнолітньої ОСОБА_3, оскільки вона не проживала у спірній квартирі. Вказує, що ОСОБА_2 не набула права користування спірною квартирою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно із ордером НОМЕР_1 від 18 червня 1986 року, виданим на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради №255 від 04 червня 1986 року, ОСОБА_5 та її членам сім'ї була надана кв. АДРЕСА_1, а також був відкритий особовий рахунок НОМЕР_2 на зазначену квартиру.

Суди встановили, що окрім ОСОБА_5 в кв. АДРЕСА_1 також зареєстровані її члени сім'ї (чоловік ОСОБА_6, дочка ОСОБА_10, син ОСОБА_7).

21 січня 1992 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5.

18 березня 2000 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_12

На підставі договору дарування від 23 листопада 2001 року ОСОБА_11 подарував ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, в особі представника ОСОБА_2 (зміна прізвища з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» за свідоцтвом про одруження від 18 березня 2000 року, актовий запис 88) двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2.

З 04 грудня 2001 року позивач знята з реєстрації спірної квартири та з 11 грудня 2001 року зареєструвалася за адресою АДРЕСА_2.

Батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, мати позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, брат позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

19 листопада 2014 року позивач звернулася з вимогою до балансоутримувача із заявою про її реєстрацію у спірній квартирі та відкриття на її ім'я особового рахунку та укладення з нею договору найму, однак їй відмовили.

При відмові у задоволенні позову апеляційний суд зробив вважав, що з моменту вселення у спірну квартиру в 1986 році, як член сім'ї наймача ОСОБА_5, позивач набула права користування цим жилим приміщенням. При вибутті у грудні 2001 року із спірної квартири на постійне проживання за адресою АДРЕСА_2, позивачка втратила право користування спірним житлом, відповідно до частини другої статті 107 ЖК УРСР, де і набула право користування житлом. Зберігаючи право на постійне місце проживання у кв. АДРЕСА_2 позивач за час життя наймача спірної квартири до житлово-експлуатаційних організацій з намірами оформити факт проживання у спірній квартирі не зверталася, письмової згоди на це наймач не давав.

Колегія суддів погоджується із цим висновком суду з таких підстав.

За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Судом апеляційної інстанції встановлено відсутність доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру як член сім'ї наймача, та залишалася проживати у приміщенні, а також те, що для оформлення реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі та переоформленні особового рахунку брат позивача ОСОБА_7 згоди не надавав.

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок, що позивачем не доведено факту набуття права на користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім'єю з наймачем, і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що сплата суми боргу 1 000,00 грн за комунальні послуги за лютий 2013 року, укладення 31 листопада 2014 року договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, квитанції про витрати на поховання брата свідчать про визнання ОСОБА_7 ОСОБА_2 членом сім'ї наймача, колегія суддів відхиляє. Оскільки ці докази не підтверджують дотримання встановленого порядку вселення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2015 року до закінчення розгляду касаційної скарги. Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржене рішення без змін, то виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2015 року слід поновити.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах ОСОБА_3, поданої представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2015 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило