ЄУН 174/343/16-ц
н/п 2/174/8/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2018 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю секретарів Килинчук Л.Л., Заіки А.В.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

21.06.2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів вказуючи, що відповідно до попередніх усних домовленостей щодо майбутнього укладення угод в рахунок оплати за цими угодами між ним і відповідачкою ОСОБА_5 з його карткового рахунку в АКБ «Індустріалбанк» на картковий рахунок відповідача в ПАТ КБ «Приватбанк» № 480613 у період березень-квітень 2016 року були перераховані кошти в сумі 80000,00 грн., а саме: платіжними дорученнями № 247 від 23.03.2016р. на суму 15000,00 грн., № 249 від 24.03.2016 року на суму 10000,00 грн., № 257 від 25.03.2016р. на суму 10000,00 грн., № 318 від 12.04.2016р. на суму 10000,00 грн., № 325 від 18.04.2016р. на суму 20000,00 грн., № 326 від 18.04.2016р. на суму 15000,00 грн., однак угод між ним і відповідачкою, предметом яких мало б бути надання йому відповідачем послуг, виконання робіт, передання товару, на оплатній з його боку основі, через ухилення відповідача, в порядку ст.ст. 509,626,638 ЦК України так і не було укладено. Договір дарування грошових коштів на вказану суму в порядку ст.ст. 207-208, 718 ЦК України теж не укладався. У звязку з цим він вважає, що відповідач не має права на залишення за собою зазначених грошових коштів і має повернути їх на його користь. Від добровільного повернення йому коштів у вищевказаній сумі відповідач ухиляється. Таким чином підстави для стягнення на його користь даної суми з відповідача є очевидними, і ці підстави відповідачем в порядку ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України по суті не заперечуються. Просить стягнути з відповідачки ОСОБА_5 на його користь грошові кошти в сумі 80000,00 грн., та витрати по сплаті судового збору.

19.10.2016 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, подана представником позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_1, якою позивач уточнив підстави і предмет позову, та вказав, що між ним і громадянином ОСОБА_6 навесні 2016 року існувала усна домовленість про наміри, виходячи із взаємної довіри, про те, що ОСОБА_6 надасть йому послуги з ремонту транспортних засобів та придбання запчастин для них. Вони усно домовились, що для покриття витрат ОСОБА_6 у звязку із вказаною метою, позивач поповнить картковий рахунок вказаної особи власними грошовими коштами. Діючи добровільно, у вказаний період, він здійснив перерахування коштів на загальну суму 80000,00 грн. безготівковими платежами на картковий рахунок, як він вважав, ОСОБА_6 Однак, у подальшому ОСОБА_6 підчас особистої зустрічі усно повідомив його про те, що відмовляється від своєї частини усної домовленості через те, що коштів він на свій картковий рахунок жодного разу від нього не отримав. Перевіривши виконання платежів зі свого рахунку в обслуговуючому банку, дізнався, що насправді грошові кошти в сумі 80000,00 грн. за транзакціями, наведеними у позовній заяві, зараховувались помилково на картковий рахунок невідомої йому особи відповідачки ОСОБА_5, при цьому а ні договору дарування коштів, а ні інших договорів чи угод між позивачем і відповідачем а ні в усній, а ні у письмовій формі не укладалося, що відповідачкою не заперечується. Він і відповідачка ОСОБА_5 між собою не знайомі, ніколи один одного не бачили, не зустрічалися і не спілкувалися, що також не спростовано сторонами. Відповідачка усвідомлює, що отримала на свій картковий рахунок грошові кошти у сумі 80000,00 грн. за відсутності жодної правової підстави від незнайомої особи, утім скористалася цими коштами на власний розсуд тобто протиправно заволоділа ними і йому їх не повернула, що нею не спростовано. Оскільки відповідачка отримала вказані кошти безпідставно, просить стягнути з неї 80000,00 грн. та витрати по сплаті ним судового збору.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 06.07.2016 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. (а.с. 18 т.1)

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України 2017 р., який набрав чинності 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на вищевказані обставини. Пояснив, що позивач не укладав жодних угод з відповідачкою про купівлю будь-яких товарів, в тому числі і шуби, розписок не писав, факсиміле на розписці, яка надана стороною відповідачки, не ставив, третім особам такого права не передавав. Гроші в розмірі 80000,00 грн. переказав на рахунок відповідачки помилково. Крім того, у позивача факсиміле підпису відсутнє і ніколи не виготовлялося, хто виготовив розписку про продаж відповідачкою позивачу норкової шуби та з якою метою йому не відомо. Відповідачкою не надано доказів на підтвердження факту наявності у неї вказаної шуби, вважає доводи сторони відповідача необґрунтованими, просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що згідно обґрунтування зазначеного самим же позивачем в первісній позовній заяві, позивач вказував, що кошти ним перераховано в рахунок укладання з відповідачкою угод в майбутньому, які не були укладені з вини відповідачки, тому просив повернути кошти, перераховані ним відповідачці. В уточненій позовній заяві, позивач вже вказав, що кошти на рахунок відповідачки було зараховано помилково в звязку з наявністю домовленостей з гр. ОСОБА_6, тобто позивач спочатку стверджував, що відповідачка ОСОБА_5 відома йому особа і він перерахував їй кошти згідно майбутньої угоди, а потім, через 3 місяці, вказував, що вона вже йому невідома. До того ж, в платіжному дорученні зазначені обовязкові реквізити відповідача для перерахування коштів, банк не здійснює перерахування без зазначення призначення платежу і зазначення отримувача. Згідно останнього уточненого позову гроші повинні були бути перераховані ОСОБА_6 для ремонту автотехніки, доказів того, що у позивача є якась автотехніка, яка підлягає ремонту, позивачем не надано. Крім того, номер банківської карти містить 16 цифр, тому вірогідність співпадіння номерів банківських карток ОСОБА_6 та відповідачки майже неможлива, і стороною позивача не надано на підтвердження відповідних доказів. Позивачем здійснено 6 платежів на загальну суму 80000,00 грн., що не може бути помилковим, як показали свідки, це була оплата за товар, між сторонами склалися правовідносини по купівлі-продажу шуби, і згідно закону, складання розписки у такому випадку не є обовязковою умовою угоди. Крім того, відповідачка була впевнена, що розписку виготовив сам позивач. Просить у позові відмовити.

Вислухавши представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов, не підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, свідок ОСОБА_7 показав, що з ОСОБА_4 знайомий на протязі 8 років, працював в його фірмі приблизно на протязі 5-ти років, з ОСОБА_5 також знайомий через її чоловіка на протязі більше 10 років. В м. Вільногірськ у нього проживають родичі дружини, під час одного з приїздів в березні-квітні 2016 р., під час зустрічі з ОСОБА_8 він дізнався, що його дружина ОСОБА_5 продає належну їй норкову шубу. По приїзду в м. Кривий Ріг розповів про це ОСОБА_4Б і він сказав, що може подивиться шубу, і якщо вона підійде, може купить її для своєї дружини. В наступний приїзд він забрав шубу, відвіз її ОСОБА_4, той відвіз додому, дружина поміряла, шуба підійшла і залишилась у них. ОСОБА_4 не любив розраховуватись готівкою, сказав, що гроші відправить частинами. Як йому відомо зі слів учасників угоди, між ними була досягнута домовленість, про те, що ОСОБА_4 перерахує гроші на картку ОСОБА_5 у розмірі 80000,00грн. ОСОБА_5 також вимагала розписку про отримання шуби, ОСОБА_4 погодився та віддав йому розписку, а він передав її під час зустрічі в м. Вільногірськ, у кафе ОСОБА_8 та ОСОБА_5, вони були разом. Розписка була надрукована, від руки ОСОБА_4 майже нічого не писав, це робить його секретар, текст розписки не памятає. Йому цю розписку ОСОБА_4 віддав особисто, розписка на аркуші паперу, друкованим текстом. В його присутності він цю розписку не підписував, на той момент він ОСОБА_4 довіряв. Приблизно через 2 місяці дізнався від ОСОБА_8, що вони отримали від ОСОБА_4 всі кошти за шубу. Всі проблеми почались після того, як він звільнився з роботи у фірмі ОСОБА_4 Про це йому розповів ОСОБА_8. Він не виключає, що цю ситуацію намірено створив ОСОБА_4, щоб створити проблеми особисто йому, бо він був дуже невдоволений тим, що він від нього пішов працювати самостійно. Після того як він пішов з фірми ОСОБА_4, останній намагається створити йому проблеми, хоча конкуренцію він йому не створює, його видами діяльності він не займається. У них з ОСОБА_4 були нормальні робочі відносини до моменту його уходу з фірми, на даний час стосунки з усіма сторонами цієї угоди, де він виступив посередником, погіршилися.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що він проживає однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачкою по справі ОСОБА_5 З ОСОБА_4 вони познайомились декілька років тому через спільного знайомого ОСОБА_7, з яким познайомився по роботі. Десь на початку 2016 р. зустрічалися з ОСОБА_7 разом з дружиною та сказали, що вони хочуть продати норкову шубу дружини, ОСОБА_7 сказав, що може запропонувати її ОСОБА_4 Потім ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_4 купити шубу, він погодився, ОСОБА_7 забрав у них та передав ОСОБА_4 шубу. По телефону він з ОСОБА_4 оговорили ціну продажу, за декілька разів вони отримали повну суму вартості шуби, ці кошти ОСОБА_4 перерахував на банківську карту дружини. Пізніше ОСОБА_7 привіз розписку ОСОБА_4, в їх присутності розписка не складалася. З ОСОБА_4 всі моменти купівлі-продажу шуби були оговорені ним по телефону, тому необхідності зустрічатися особисто не було. З ОСОБА_4 він спілкувався особисто, вони обговорювали вартість шуби, і домовились за ціну 80000,00 грн. Оплату ОСОБА_4 провів на картку дружини на протязі 2-х місяців, приблизно було 6 платежів. На той час він ОСОБА_4 довіряв і розписка, яку привіз ОСОБА_7, у нього не викликала сумнівів, це була формальність, до того ж крім того ОСОБА_4 по угоді виконав всі свої зобовязання, кошти перерахував у повному обсязі і жодний претензій до нього не було.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з належного йому карткового рахунку в АКБ «Індустріалбанк» перерахував на картковий рахунок ОСОБА_5 в ПАТ КБ «Приватбанк» № 480613 за платіжними дорученнями № 247 від 23.03.2016 р. на суму 15000,00 грн., № 249 від 24.03.2016 року на суму 10000,00 грн., № 257 від 25.03.2016р. на суму 10000,00 грн., № 318 від 12.04.2016р. на суму 10000,00 грн., № 325 від 18.04.2016р. на суму 20000,00 грн., № 326 від 18.04.2016р. на суму 15000,00 грн., а всього 80000,00 грн. з призначенням платежу поповнення картки ОСОБА_5 № 5168 7555 2048 0613 (а.с. 7-12 т.1), що також підтверджується випискою про рух коштів по рахунку позивача ОСОБА_4, який відкрито в Публічному акціонерному товаристві Акціонерний банк «Індустріалбанк», за період з 01.03.2016 року по 01.05.2016 року, згідно з якою з його рахунку перераховано з призначенням платежу: поповнення картки ОСОБА_5 в ПАТ КБ «Приватбанк» № 480613: 23.03.2016р. - 15000,00 грн., № 249 від 24.03.2016 року на суму 10000,00 грн., № 257 від 25.03.2016р. на суму 10000,00 грн., № 318 від 12.04.2016р. на суму 10000,00 грн., № 325 від 18.04.2016р. на суму 20000,00 грн., № 326 від 18.04.2016р. на суму 15000,00 грн., на загальну суму 80000,00 грн. (а.с. 86-105 т.1)

Також, позивачем здійснювалися перерахування з призначенням платежу: поповнення картки ОСОБА_6 355471, іпн НОМЕР_1, 16.03.16 року - 1500,00 грн., 21.03.16 року 29500,00 грн., 22.03.16 року 6974,00 грн., 01.04.16 року 29000,00 грн., 08.04.16 року 84000, 00 грн., 11.04.2016 року 550,00 грн., 18.04.16 року - 1700,00 грн., на загальну суму 153224,00 грн.

- за призначенням платежу: поповнення КР Троцького ОСОБА_9 № 2072, іпн НОМЕР_1, 30.03.2016 року - 34695,00 грн., 05.04.2016 року 28990,00 грн., 08.04.2016 р. - 20200,00 грн., 15.04.2016- 18700,00 грн., 18.04.2016р. 25250,00 грн., на загальну суму 127835,00 грн. (а.с. 86-105 т.1)

Згідно розписки від 22.03.2016 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії АЕ № 811825, виданий Інгулецьким РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області, придбав у ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт АН № 368402, виданий Вільногірським МВ УМВС України в Дніпропетровській області, шубу виробництва Греція з хутра норки, вартістю 80000 (вісімдесят тисяч) гривень та зобовязався кінцевий розрахунок провести в строк до 22.04.2016 року. (а.с. 75 т.1)

При цьому строк виготовлення розписки, тобто 22.03.2016 року, та вказаний у ній строк виконання зобовязання за розпискою 22.04.2016 р., співпадають з періодом перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідачки ОСОБА_5, тобто з 23.03.2016 року по 18.04.2016 року, також у ній вірно вказані ідентифікуючі дані сторін, тобто анкетні дані, номери та серії паспортних документів та органи які їх видали, і сума яка перерахована за вказаний період ОСОБА_5.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив два варіанти обґрунтування своїх вимог, по одному із яких спірні кошти він перерахував відповідачці на підставі усних домовленостей між ними щодо майбутнього укладення угод в рахунок оплати за цими угодами, однак між ними угод не укладалося через ухилення відповідача, тому вважає отримані нею кошти безпідставно набутими (а.с. 3-4 т.1), а згідно уточнених вимог - зазначив, що з відповідачкою він не знайомий та кошти, які були перераховані ним на її картковий рахунок, призначалися за угодою ОСОБА_6, з яким у нього укладено договір про надання послуг з ремонту транспортних засобів та придбання запчастин для них. (а.с. 44-46 т.1) На підтвердження свого позову позивачем надано 6 платіжних доручень про перерахування на користь відповідачки 80000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Разом з тим, ні позивачем ОСОБА_4, ні його представниками на переконання суду, не надано жодного належного та допустимого доказу на існування угоди про надання послуг з ремонту транспортних засобів та придбання частин для них між ним та ОСОБА_6 Не надано кошторисної документації про їх вартість, обсяг робіт та термін їх виконання. Не надано доказів, що вартість виконаних робіт відповідає вартості перерахованих коштів. Дозвільних документів виданих на ім'я ОСОБА_6 про право на надання зазначених позивачем послуг та їх фактичне виконання, або акти виконаних робіт.

Суд, відноситься критично до пояснень представника позивача про існування договірних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на виконання яких було здійснено перерахування коштів, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, у позовних вимогах, в редакції від 21.06.2016 року позивач посилався на попередню домовленість щодо майбутніх угод саме з відповідачкою ОСОБА_5 (а.с.3-4 т.1).

Зі змісту розписки від 22 березня 2016 року, наданих пояснень представником відповідача, та показань свідків, суд вважає, що між сторонами склалися договірні правовідносини, стосовно купівлі позивачем у відповідача норкової шуби.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно до ст. 662 ЦК, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно до ч.1, 4 ст. 706 ЦК, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем у момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов'язання. Покупець має право повністю оплатити товар у будь-який час у межах встановленого договором періоду розстрочення його оплати.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятись усно або в письмовій (електоронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових відносин.

Згідно ч.1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Так, на платіжних дорученнях, наданих позивачем ОСОБА_4, в підтвердження перерахування коштів, зазначено призначення платежу, а саме: поповнення картки ОСОБА_10 та вказано номер карти № 5168 7555 2048 0613, що спростовує посилання позивача, що він не був обізнаний про перерахунок коштів на ім'я відповідача. (а.с. 7-12 т.1).

Відповідно до п.1.24 ч.1 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно з. п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року (далі Інстрікція), неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно п. 1.7. вказаної Інструкції, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно п. 1.8 Інструкції, платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

Відповідно до п. 2 Інструкції, примірник розрахункового документа, реєстр платіжних вимог, які залишаються в банку, мають містити підписи/підпис відповідальних осіб/особи, зразки підписів яких/якої заявлені банку в картці із зразками підписів.

В своїх уточнених вимогах позивач заперечує факт знайомства з відповідачкою, однак в первісній позовній заяві він стверджував, що відповідачка ОСОБА_5 відома йому особа і він перерахував їй кошти згідно майбутньої угоди, однак факт знайомства сторін між собою підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тому з урахуванням суперечливих відомостей, повідомлених суду позивачем та показів вказаних свідків, які не викликають сумнівів у їх правдивості, заперечення вказаного факту позивачем суд оцінює критично.

Також, позивач наполягає на фальшивості наданої стороною відповідача розписки щодо купівлі продажу шуби.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи, яка призначена за клопотанням позивача, у звязку з тим, що технічним дослідженням документа встановлено, що зображення підпису від імені ОСОБА_4, розташоване під тестом розписки від 22.03.2016 року, не є підписом, виконаним рукописним способом пишучим приладом, а являє собою відтиск, що нанесений рельєфним кліше факсиміле (а.с. 95-102 т.2), тому встановити належність розписки позивачу неможливо.

Відповідно до ч.11 ст. 83 ЦПК України, у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Таким чином, законодавець сформулював щодо письмових доказів можливість сторони заявити, що документ або викликає сумнів у його достовірності, або є фальшивим.

Згідно із змістом поняття «фальшивий», згідно академічного словника української мови (1970-1980), це такий, що являє собою підробку (про річ, продукт і т. ін.), виготовлену, сфабриковану з метою шахрайства, містить обман, несправжній.

Таким чином, фальшивим є документ, який спотворює або перекручує дійсний стан речей та існування фактів і не може бути сприйнятий як достовірний, тобто є таким, що не відображає дійсності. Відповідно до вимог ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, фальшивість доказів може встановлюватись різними шляхами, наприклад, шляхом допиту свідків, співставленням з іншими доказами тощо.

Сторона позивача наполягає на фальшивості розписки, наданої стороною відповідача в судовому засіданні, зокрема, посилаючись на те, що згідно з висновком експерта ця розписка підписана за допомогою факсиміле, якого позивач не мав і не має та заперечує факт особистого знайомства та укладення угоди купівлі продажу майна між сторонами.

Разом з тим, з урахуванням змісту розписки, згідно якої позивач отримав від відповідачки норкову шубу та зобовязується сплатити за неї 80000 грн. в строк не пізніше 22.04.2016 р., які фактично ним і були сплачені в обумовлені строки, що підтверджується копіями наданих позивачем платіжних доручень, які ним підписані особисто з зазначенням призначення платежу - поповнення картки ОСОБА_5, із зазначенням номеру цієї картки, різними платежами, вчиненими із проміжками у часі, але у строк, визначений у розписці, що узгоджується з показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, даних в судовому засіданні по обставинам справи, зокрема щодо укладення та виконання сторонами угоди купівлі-продажу шуби, належної відповідачці, тому сумнівів у тому, що вказана розписка відображає дійсні обставини справи, у суду, поза розумним сумнівом, не виникає.

До того ж, стороною відповідача доведено, що до подання вказаного доказу суду, відповідачка не знала та не могла знати про те, що підпис на вказаній розписці виконано не позивачем особисто, оскільки на той час між сторонами склалися довірливі стосунки, і вказану розписку відповідачка отримала від позивача через третю особу - свідка ОСОБА_7.

При таких обставинах, підстави для визнання вказаного доказу фальшивим та виключення його з доказування, на чому наполягає сторона позивача, відсутні, а зазначену розписку суд приймає у якості допустимого доказу на підтвердження укладеної між сторонами угоди купівлі продажу майна.

Крім того, доказів того, що спірні кошти перераховані позивачем на рахунок відповідачки помилково, в звязку з існуванням договірних відносин з ОСОБА_6 щодо надання позивачу послуг з ремонту транспортних засобів та придбання запчастин для них, останнім не надано, тому вказані доводи позивача суд оцінює критично.

Таким чином, судом встановлено, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу майна, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідачки отримано останньою в якості платежу за належне їй майно, тобто спірні кошти набуто відповідачкою за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

При таких обставинах, підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача спірних коштів відсутні, а в задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно матеріалів справи за розгляд справи в суді ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 800,00 грн. (а.с. 1,2 т.1), які слід покласти на нього, в звязку з відмовою у задоволенні позову.

На підставі ст. ст. 655-658, 662, 706, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 18, 21 КЗпПУ, та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 133, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів відмовити.

Судові витрати у справі у виді сплаченого судового збору покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Вільногірський міський суд Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 листопада 2018року.

Головуючий - суддя: підпис ОСОБА_11