Справа № 182/6175/14-ц
Провадження № 2/0182/750/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.02.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого - судді Тихомирова І.В.

при секретарі - Рахуба О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Приватного підприємства «Таврія» до ОСОБА_1, Фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації, визнання договору поновленим та зобовязання вчинити дії щодо укладення додаткової угоди,-

встановив:

Приватне підприємство «Таврія» (далі ПП «Таврія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, Фермерського господарства «ОСОБА_2А.» (далі ФГ «ОСОБА_2А.»), про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації, визнання договору поновленим та зобовязання вчинити дії щодо укладення додаткової угодита зобовязання вчинити певні дії щодо укладення додаткової угоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 19 лютого 2007 року для ведення товарного сільськогосподарського виробництва між ПП «Таврія» та ОСОБА_1 був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 9,3272 га терміном на пять років, починаючи з моменту його державної реєстрації. Даний договір оренди земельної ділянки був зареєстрований у Нікопольському відділу ДРФ центру ДЗК 29 травня 2007 року.

Згідно з п. 2.5. договору оренди земельної ділянки від 19.02.2007 по закінченню терміну дії договору орендар ПП «Таврія» має переважне право на поновлення договору на новий термін.

До того ж, порядок поновлення договору оренди землі з орендарем після закінчення строку договору оренди передбачений ч. 6 ст. 33 Законом України «Про оренду землі».

13 лютого 2012 року та 19 квітня 2012 року ПП «Таврія» повідомило ОСОБА_1 про намір скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк та надіслало проект додаткової угоди.

Крім того, по закінченню строку дії договору оренди, а саме, 29 травня 2012 року, відповідач ОСОБА_1 не зявився до позивача для підписання акту прийому-передачі земельної ділянки, не вчинив будь-яких інших дій, які б свідчили про його намір повернути вищевказану земельну ділянку, та на протязі одного місяця після закінчення строку договору не висловлював будь-яких заперечень у поновленні договору оренди, тому позивач вважає, що договір оренди від 19.02.2007 відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі» вважається продовженим.

Однак, як стало відомо позивачу, всупереч передбаченого законом переважного їхнього права на поновлення договору оренди земельної ділянки, 16 червня 2012 року ОСОБА_1 уклав договір оренди земельної ділянки із ФГ „ОСОБА_2А..

Позивач вважає, що договір оренди земельної ділянки від 16 червня 2012 року не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема, ч. 3 ст. 125 ЗК України, оскільки був укладений без виділення в натурі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1, та встановлення її меж в натурі (на місцевості).

Відповідно до ч. 4 ст. 15 ЗК України невідємною частиною договору є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

В порушення Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 за № 376, відповідач ОСОБА_1 та землевпорядна організація не здійснювали встановлення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості), а лише обмежилися складанням акту про відновлення її меж, не дивлячись на те, що ця земельна ділянка знаходиться в загальному масиві і окремо її межі не визначалися та межовими знаками не закріплювалися.

До того ж, власники суміжних земельних ділянок не запрошувалися для закріплення межовими знаками вищезазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Тому, акт про відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 в натурі (на місцевості), є незаконним.

Відповідно до вимог ст.ст. 215 ЦК, ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» договір оренди земельної ділянки, укладений 16 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.», повинен бути визнаний недійснимта скасована його державна реєстрація.

25 січня 2017 року ПП «Таврія» уточнили свої позовні вимоги та остаточно просили суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 9,3272 га, укладений 16 червня 2012 року між ФГ «ОСОБА_2А.» та ОСОБА_1 Визнати договір оренди земельної ділянки загальною площею 9,3272 га від 19 лютого 2007 року, укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_1 поновленим та зобовязати ОСОБА_1 вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди, щодо поновлення договору оренди земельної ділянки.

В судове засідання представник ПП «Таврія» ОСОБА_3 не зявилася надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 з позовом ознайомлений, про день розгляду справи був належним чином повідомлений, надав суду письмову заяву, в який позовні вимоги ПП «Таврія» не визнав, просив суд в позові позивачу відмовити та розглянути справу без його участі (а.с.14).

21 жовтня 2014 року та 24 січня 2017 року від ФГ „ОСОБА_2А. надійшли до суду заперечення (а.с. 19-23, 195-199), в яких позовні вимоги ПП «Таврія» не визнали, просили суд в позові позивачу відмовити з наступних підстав.

Так, строк дії договору оренди земельної ділянки загальною площею 9,3272 га, укладений 19 лютого 2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_1, сплив 29 травня 2012 року. До закінчення його дії 08 червня 2010 року, 04 травня 2011 року та 10 січня 2012 року ОСОБА_1, відповідно до ст. 627 ЦК України та на виконання вимог ст. 33 Закону України, направив ПП «Таврія»письмові заяву-попередження стосовно своєї земельної ділянки. Отже, він не бажав та не бажає продовжувати договір оренди земельної ділянки з ПП «Таврія».

В порушення п. 2.5. договору оренди земельної ділянки від 19 лютого 2007 року, позивач не повідомив ОСОБА_1 про бажання щодо продовження дії договору на новий термін. ОСОБА_1 такого повідомлення не отримував. ОСОБА_1 не бажає продовжувати договір оренди земельної ділянки з ПП «Таврія». Ні діючим законодавством, ні умовами договору, не передбачено автоматичне продовження дії договору.

Оскільки між ПП «Таврія» та ОСОБА_1 додатковою угодою договір оренди від 19 лютого 2007 року на новий термін не поновлювався, строк дії договору закінчився 29 травня 2012 року, тому ОСОБА_1 правомірно уклав 16 червня 2012 року договір оренди земельної ділянки з ФГ «ОСОБА_2А.».

Даний договір оренди земельної ділянки від 16 червня 2012 року відповідає вимогам діючого законодавства та не порушує інтереси ПП «Таврія».

Так як позивач не є стороною за оспорюваним договором оренди, він не має підстав для визнання його недійсним.

Підстави, на які ПП «Таврія» посилається в частині визнання недійсним договору оренди, укладеному 16 червня 2012 року між ФГ „ОСОБА_2А. та ОСОБА_1, не передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Також на думку ФГ „ОСОБА_2А., умови договору оренди з ПП «Таврія» та ФГ „ОСОБА_2А. є нерівними. Договір оренди з ФГ „ОСОБА_2А. укладено на більш вигідних умовах. Так, ФГ „ОСОБА_2А. раніше ніж ПП «Таврія» проводить виплату орендної плати та в більшому розміру.

Тому представник ФГ „ОСОБА_2А. просив суд в позові ПП «Таврія» відмовити.

В судове засідання 14 лютого 2018 року представник ФГ „ОСОБА_2А. не зявився, про день та час розгляду справи був належними чином повідомлений.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, земельна ділянка з кадастровим № :01:003:0112, загальною площею 9,3972 га (пай № 456), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Новософіївської сільської ради Нікопольського району, на підставі розпорядження голови Нікопольської районної державної адміністрації від 02.02.2005 № 85-р-05 передана у власність ОСОБА_1, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 187044 (30а.с.48,49).

19 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ПП «Таврія» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 9,3272 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на пять років, який набув чинності з дня його державної реєстрації, а саме, з 29 травня 2007 року ( а.с.3)

16 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ФГ „ОСОБА_2А. було укладено договір оренди належної ОСОБА_4 земельної ділянки строком на 5 років починаючи з дати його реєстрації. Державна реєстрація даного договору оренди була проведена 13 липня 2012 року (а.с.24).

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом, який регулює дані правовідносини, є Закон України «Про оренду землі

Відповідно до вимог частин 1, 4, 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Вказані вимоги закону ОСОБА_1 не дотримано та протягом місяця з 29 травня 2007 року до 29 червня 2007 року на адресу орендаря ПП «Таврія» від орендодавця ОСОБА_1 не надходило будь-яких листів-повідомлень щодо заперечення у поновленні договору оренди земельної ділянки.

13 лютого 2012 року та 19 квітня 2012 року ПП «Таврія» листами-повідомленням № 46, № 151 повідомило ОСОБА_1 про намір скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк та надіслало проект додаткової угоди (а.с.4-8). Дані обставини підтверджуються відповідним поштовим повідомлення про вручення. Згідно поштовому штемпелю листи-повідомлення були прийняти поштою 19 квітня 2012 року (а.с.9).

Доводи ФК „ОСОБА_2А. у своїх запереченнях щодо неотримання ОСОБА_1 зазначеного листа та необізнаності про наявність пропозиції позивача не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача та доводили заперечення представника відповідача ФК „ОСОБА_2А. в цій частині, останніми суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить висновку, що представник відповідач ФК «ОСОБА_2А.» розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи те, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить висновку, що ФК «ОСОБА_2А.» не доведено його твердження щодо неотримання ОСОБА_1 зазначеного листа та необізнаності про наявність пропозиції позивача ПП «Таврія».

До того ж, заяви ОСОБА_1, в якій він просив після збору врожаю 2011 року не займати його земельну ділянку, та які були отримані ПП «Таврія» 09 червня 2010 року за вхідним № 59, 04 травня 2011 року за вхідним № 10, а також 10 січня 2012 року за вхідним №2, (а.с.16,17) не можна вважати належним повідомленням про намір не продовжувати дію договору оренди, оскільки вони не відповідає вимогам ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Суд вважає, що ПП «Таврія», як попередній орендар земельної ділянки, належним чином виконувало умови договору оренди від 19 лютого 2007 та сплачувало ОСОБА_1 орендну плату. Дані обставини доводяться довідками та копіями відомостей, з яких вбачається, що ОСОБА_1 в період з 2007-2011 років отримав орендну плату (а.с.78-93).

Також, у заявах ОСОБА_1, які ПП «Таврія» отримали 09 червня 2010 року, 04 травня 2011 року та 10 січня 2012 року (а.с.16,17), будь-які претензії щодо недотримання позивачем умов договору, відповідач ОСОБА_1 не висловлював.

Крім того, ПП «Таврія» продовжував користуватися земельною ділянкою орендодавця ОСОБА_1 після закінчення строку договору оренди від 19 лютого 2007 року.

Таким чином, суд приходить висновку, що позивач набув переважне право на оренду землі, що належить ОСОБА_1

Відповідно до положень ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» заперечення у поновлені договору повинно бути висловлено на протязі місяця після закінчення строку дії договору, а не до його закінчення, а також у формі листа-повідомлення на адресу орендаря, а не фактом укладання договору оренди з іншим орендатором.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відповідно до яких права та обовязки сторін виникають з актів цивільного законодавства та укладеного договору, суд дійшов висновку, що направлення відповідачем до закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ПП «Таврія», заяви з проханням не займати його земельну ділянку після збору урожаю 2011 року, не створює будь-яких прав та обовязків для сторін в розумінні положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Приймаючи до уваги, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення межі перебувала у загальному масиві, що орендувалася ПП «Таврія», а ОСОБА_1 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернувся до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, договір оренди земельної ділянки площею 9,3272 га від 19 лютого 2007 року, укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_1, відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі слід вважати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Враховуючи те, що згідно зазначеної норми права у цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності), суд знаходить обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги позивача щодо зобовязання ОСОБА_1 вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди.

Судом встановлено, що 16 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.» було укладено договір оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки строком на 5 років з дати його реєстрації. Державна реєстрація даного договору оренди була проведена 13 липня 2012 року (а.с.24,25).

Відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.», укладаючи 16 червня 2012 року договір оренди земельної ділянки, порушили інтереси ПП «Таврія» як орендаря суміжних земельних ділянок, оскільки позивач зацікавлений в тому, щоб межі земельної ділянки ОСОБА_1 в натурі (на місцевості), місце її розташування, були встановлені вірно та закріплені межовими знаками в встановленому законом порядку.

Так як договір оренди земельної ділянки, укладений між відповідачем ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.» 16 червня 2012 року, юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки першої у межах, як незаконно та невірно визначені актом про відновлення між земельної ділянки, тому цей договір порушує права ПП «Таврія» як орендаря суміжних з нею земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладання договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.», ТОВ «Дніпропетровська обласна земельна агенція» не здійснювала встановлення меж зазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості), а лише обмежилася складанням акту про відновлення її меж від 12 березня 2012 року, який був долучений до договору як невідємна його частина (а.с.26).

Порядок встановлення (відновлення) меж земельної ділянки визначається Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року.

Відповідно до п. 4.1. даної Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодження, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками суміжних земельних ділянок.

Пунктом 4.3. цієї Інструкції передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документів із землеустрою.

ПП «Таврія» орендувало земельну ділянку ОСОБА_1 у загальному масиві, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); невідємною частиною договору оренди є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У звязку з тим, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до підписання договору оренди між ФГ «ОСОБА_2А.» та ОСОБА_1 не здійснювалося, тому на момент укладання та реєстрації даного договору була відсутня невідємна його частина, а саме, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а отже місце розташування земельної ділянки, яка є істотною умовою договору, не була встановлена.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України „Про оренду землі відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації та визнання договору оренди недійсним.

При таких обставинах, суд вважає що договір оренди земельної ділянки від 16 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.», порушує права позивача та вбачає підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 та ФК «ОСОБА_2А.» підлягають стягненню судові витрати на користь ПП «Таврія» в сумі 573,50 грн. (пятсот сімдесят три грн. 50 коп.) по 286,75 грн. (двісті вісімдесят шість грн. 50 коп.) з кожного.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1012,13,18,62,64,76,81,89,141,263-265,268 ЦПК, 11,15,203,215,792 ЦК України, 2,15,33 Закону України «Про оренду землі, суд

вирішив:

Позовні вимоги Приватного підприємства «Таврія» задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 9,3972 га, укладений 16 червня 2012 року між Фермерським господарством „ОСОБА_2А. та ОСОБА_1.

Визнати договір оренди земельної ділянки площею 9,3272 га, укладений 19 лютого 2007 року між Приватним підприємством «Таврія»та ОСОБА_1, поновленим.

Зобовязати ОСОБА_1 вчинити дії щодо укладення з Приватним підприємством «Таврія»додаткової угоди.

Стягнути з ОСОБА_1, Фермерського господарства „ОСОБА_2А., на користь Приватного підприємства „Таврія, витрати по сплаті судового збору по 286,75 грн. (двісті вісімдесят шість грн. 50 коп.) з кожного.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно підпункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набув чинності 15 грудня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: ОСОБА_5