Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 2/754/986/17

провадження № 61-17711св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року у складі судді Лісовської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 13 січня 2009 року між банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, оформлений Заявою позичальника № SAMDN50OTC001773796, за умовами якого відповідач отримав у кредит грошові кошти в сумі 3 300 грн під 30 % річних та строком повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 03 серпня 2016 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 62 425 грн 78 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 17 803 грн 76 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 40 273 грн 17 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 900 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 2 948 грн 55 коп. Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що строк дії кредитної картки закінчився у січні 2010 року, тому відповідач не міг користуватися нею, а позивач не міг не знати про закінчення строку дії картки і про наявність заборгованості на той час. Позовна давність щодо вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором закінчилася 14 січня 2013 року, проте позивач звернувся до суду з цим позовом лише у серпні 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У червні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що право вимоги до відповідача у банку виникло з 01 листопада 2015 року, оскільки ОСОБА_1 було видано картку зі строком її дії до жовтня 2015 року, тому позов подано в межах позовної давності. Закінчення строку дії платіжної картки не скасовує встановленого статтею 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та умовами кредитного договору обов'язку щодо сплати процентів, нарахованих на суму неповернутих/несплачених коштів. На обґрунтування доводів касаційної скарги банк послався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31-цс15, від 29 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі № 2104цс16.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 16 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 квітня 2018 року справу № 2/754/986/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 13 січня 2009 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 3 300 грн шляхом встановлення відповідного ліміту на платіжну картку (кредитна картка «Універсальна») зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних та строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

13 січня 2009 року ОСОБА_1 підписав заяву про надання йому кредиту на платіжну картку, чим підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають між ним і банком кредитний договір.

Згідно з умовами договору позивач відкрив відповідачу картковий рахунок з лімітом кредитування та видав кредитну картку строком на один рік. Після спливу цього строку відповідач зобов'язаний був повернути кошти за встановленим лімітом кредитування. У подальшому кінцевий термін повернення коштів продовжено не було.

Пунктом 9.12 Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий самий строк.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на сайті банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік (пункт 5.5 Правил користування платіжною карткою).

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим, згідно з наданим банком розрахунком, станом на 03 серпня 2016 року в нього утворилася заборгованість, яка становила 62 425 грн 78 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 17 803 грн 76 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 40 273 грн 17 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 900 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 2 948 грн 55 коп.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що кредитний договір може бути подовжений на наступний строк лише за певних умов: належного виконання відповідачем положень договору та перевипуску позивачем картки. Виходячи з тих правовідносин, що випливають з кредитного договору, лімітом кредитування можливо скористатися тільки за наявності діючої кредитної картки. Тобто при укладенні кредитного договору 13 січня 2009 року був встановлений строк дії кредитної картки в один рік, до 13 січня 2010 року. Картка у 2010 році і пізніше не перевипускалася, а відповідно кредитний договір не продовжувався. Після закінчення строку дії останньої кредитної картки у січні 2010 року відповідач не користувався картковим рахунком.

При оцінці правильності застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з їх системного аналізу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов'язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зважаючи на наведений правовий висновок зі спливом строку дії картки закінчується і строк кредитування. Суди не встановили пролонгації картки, продовження строку кредитування, а тому строк кредитування за кредитним договором у цій справі, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, закінчився у січні 2010 року.

У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-31-цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі № 2104цс16 зазначено, що у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Таким чином, встановивши, що строк кредитування закінчився у січні 2010 року, а з позовом банк звернувся до суду у серпні 2016 року, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про сплив позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за кредитом.

Суди попередніх інстанцій в цілому правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Разом з цим Верховний Суд визнає помилковим застосування судами позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків, комісії та неустойки, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Проте, враховуючи, що окремі недоліки оскаржуваних судових рішень на вплинули на правильність правового результату вирішення справи, Верховний Суд, застосувавши правило частини другої статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат - не впливають.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що ОСОБА_1 було видано картку зі строком її дії до жовтня 2015 року, не заслуговують на увагу, оскількиналежних та допустимих доказів на підтвердження зазначеної обставини позивач суду не надав. Вказані доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик