АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач у суді апеляційної інстанції -
№ 22-ц/796/514/2018 Борисова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року місто Київ

справа № 754/17019/15-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Журавської О.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку, усунення перешкод у користуванні майном, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

09 грудня 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнень просила:

визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 та у зв'язку з цим зняти відповідача з реєстраційного обліку;

зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою, виселитися та передати ключі від квартири.

В мотивування вимог посилалася на те, що 03 січня 2003 рокувідповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування передала, а ОСОБА_5 прийняла квартиру АДРЕСА_1 та вподальшому відповідач звільнила квартиру, але не знялася з реєстрації, усі витрати по утриманню квартири з 03 січня 2003 року здійснювала ОСОБА_5, яка проживала в іншій квартирі.

Зазначала, що на даний час вона є власником квартириАДРЕСА_1 відповідно до договору дарування квартири від 07 серпня 2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_5

Вказувала, що у даній квартирі зареєстрована та проживає відповідач по справі ОСОБА_2, яка перешкоджає їй у повному обсязі реалізувати своє право власності на вказану квартиру.

Зазначала, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні своєю власністю, не впускає до неї, поселяє у квартиру сторонніх осіб, намагається продати її.

Відповідач не бажає звільняти квартиру та знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, своєї згоди на вселення відповідача в квартиру вона не надавала.

Посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 самоправно зайняла спірне житлове приміщення та є тимчасовим мешканцем, остання допускає псування житлового приміщення, змінює замки у квартирі, у зв'язку з цим позивач просила виселити відповідача з квартири, яка є її власністю.

17 лютого 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 03 січня 2003 року, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_5 посвідчений державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитренко В.М., за реєстровим №8-9.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вказаний договір є фіктивним та не був спрямований на реальне передання квартири у власність ОСОБА_5, оскільки наступні 13 років після укладення правочину лише вона проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні платежі та має ключі від квартири. Волевиявлення позивача не було вільним при укладенні вказаного договору.

Зазначала, що у разі задоволення позовних вимог вона буде позбавлена житла, чим будуть порушуватися її житлові права.

Під час розгляду справи, відповідач у своїх письмових поясненнях також посилалася на те, що на час укладення договору вона вже була пенсіонером, а тому потребувала стороннього догляду за собою.

Вказувала, що договір було укладено внаслідок обману з боку відповідача ОСОБА_5, внаслідок збігу тяжких сімейних обставин та її помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Деснянський РВ ДМС України, Деснянська РДА в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку, усунення перешкод у користуванні майном, виселення відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просила рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що у неї з відповідачем ОСОБА_5 були доброзичливі відносини та вони досягли домовленості про те, що спірна квартира залишається їй у власність, але в тому разі якщо ОСОБА_5 буде за нею доглядати, надавати матеріальну допомогу та слідкувати за станом квартири.

Вказувала, що при укладенні договору дарування квартири ОСОБА_2 мала на меті, що дочка буде виконувати їх домовленість. Однак, відповідач ОСОБА_5 домовленість не виконувала, у зв'язку з цим їй самій приходилося сплачувати комунальні платежі.

Апелянт зазначала, що вказаний договір не був спрямований на реальне передання квартири у власність ОСОБА_5

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку, усунення перешкод у користуванні майном, виселення, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вказував, що позивач ОСОБА_3, звертаючись з позовом до суду, крім іншого посилалася на норми ст.116 ЖК України, згідно з якою виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. При цьому, судом першої інстанції не було взято до уваги письмові докази, що містяться в матеріалах справи, які доводять факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, яке належить позивачу відповідачем ОСОБА_2, використання його не за призначенням, систематичного порушення останньою правил співжиття.

Посилався на те, що у зв'язку з незаконними діями відповідача ОСОБА_2 щодо належного ОСОБА_3 майна, остання багаторазово зверталася з заявами до Деснянського УП ГУНП у м. Києві. Дільничними офіцерами поліції Деснянського УП ГУНП у м. Києві відносно ОСОБА_2 проводилися профілактичні бесіди, однак дані заходи впливу позитивного результату не дали.

Вказував, що відповідач ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своїй дочці відповідачці по справі ОСОБА_5 у 2003 році та у подальшому виїхала з квартири у сільську місцевість з метою постійного проживання, тобто фактично передала новому власнику квартиру.

Зазначав, що відповідач ОСОБА_2 не допускає позивача ОСОБА_3 до квартири, чим позбавляє останню законного права розпоряджатися своєю власністю.

Апелянт посилався також на те, що судом було відмовлено у задоволенні зустрічного позову лише за відсутності доказів і не було взято до уваги заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, не було надано належної оцінки показам свідків.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу подану в інтересах ОСОБА_3 підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 просив залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу відповідача підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 просили залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник підтримали апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 просили залишити без задоволення.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, направили до суду заяви, в яких просили розглядати справу у відсутності їх представників.

Колегія суддів вважає можливимрозглядатисправу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга відповідача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відмовляючи у виселенні ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для її виселення за ч.ч.1,3 ст.116 та ст.98 ЖК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру, а в подальшому приватизувала її, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (т.1.а.с.75).

03 січня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, за реєстрованим №8-9 ( т.1 а.с. 73).

Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_2 передала безоплатно ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (п.1 договору).

07 серпня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_8, за реєстрованим №3843, згідно з яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 5).

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності спірна квартира на праві власності належить ОСОБА_3 (т.1 а.с.6).

Як вбачається з довідки форми №3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м.Києва від 07 грудня 2015 року в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_2, власником особового рахунку є ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 9)

Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Позивач за первісним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги просила виселити відповідача за ст.116 ЖК України.

Так, відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 зайняла спірну квартиру на підставі ордеру, на підставі чого й була зареєстрована в квартирі та почала користуватись нею.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_5 та її представник пояснювали, що після укладення договору дарування квартири відповідач ОСОБА_2 фактично виселилася з неї та переїхала для подальшого проживання в с.Жукин Вишгородського району Київської області, де знаходився приватний будинок, 1/3 частина якого належала ОСОБА_2 Там вона проживала з 2003 по 2007 рік, потім почала проживати то у відповідача ОСОБА_3, то у своєї іншої доньки, також проживала і у спірній квартирі.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження при розгляді справи.

Згідно довідки КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» №442 від 13.05.2016 року житловий будинок, який знаходився за адресою: АДРЕСА_2 знищено (згорів). Іншої власності відповідач ОСОБА_2 не має.

Заявляючи вимоги про виселення відповідача з спірної квартири, позивач посилалася на положення ст.98 ЖК України.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 за згодою відповідачів проживає у спірній квартирі з 2007 року, оформлює субсидію, тобто фактично відповідачі не заперечували її проживанню у квартирі та визнали за нею право користування спірним житловим приміщенням, а відтак неможливо зазначати, що ОСОБА_2 підлягає виселенню як особа, яка самоправно зайняла спірне житлове приміщення та як тимчасовий мешканець.

Позивач, звертаючись з позовом до суду щодо виселення відповідача ОСОБА_2, посилалася також на ч.1 ст.116 ЖК України.

Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз'яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Як вбачається з матеріалів справи сторони неодноразово зверталися до правоохоронних органів, що свідчить про наявність конфлікту між ними.

Однак доказів здійснення щодо ОСОБА_2 заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача суду не надано.

Сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти її з вищевказаної квартири.

Виходячи з вищенаведеного, обставин справи встановлених судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про не доведеність позовних вимог в частині наявності правових підстав для виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, за ч.ч.1, 3 ст.116, ст. 98 ЖК України.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки як встановлено судом відповідач після відчуження квартири зі згоди відповідача ОСОБА_5, а потім зі згоди позивача ОСОБА_3 продовжила проживати в квартирі та проживає там постійно з 2007 року, а відтак остання не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за положеннями ст.405 ЦК України, а відтак і позовні вимоги про зняття її з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню.

Положеннями ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонено законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, на підставі договору дарування квартири від 03.01.2003 року з моменту здійснення державної реєстрації позивач ОСОБА_5 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, а право власності відповідача ОСОБА_2 відповідно, є припиненим. Вподальшому право власності на спірну квартиру від відповідача ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 07.08.2014 року перейшло до ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні своєю власністю позивачу ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_2 змінила замки від вхідних дверей, встановила засов.

ОСОБА_3 не могла потрапили до квартири та користуватися нею, що підтверджується висновками по матеріалам перевірки, затверджені начальником управління поліції в Деснянському районі ГУ Національної поліції в місті Києві від 10.11.2015 року, 03.12.2015 року, 18.12.2015 року, 11.10.2016 року (т.1 а.с.10, 54, 60, т.2 а.с. 94).

А тому висновок суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою та зобов'язання надати ключі є помилковим та рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову в цій частині.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що вона не чинить ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спірною квартирою колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач неодноразово зверталася до відповідача із претензіями, в яких просила останню невідкладно надати ключі від квартири та не чинити перешкоди у доступі до вказаної квартири та вказані вище доводи відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з ч.1-2 ст.243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Факт передання ОСОБА_2 спірної квартири ОСОБА_5 підтверджується, зокрема, довідкою КК «Центр комунального сервісу» №64 від 09.03.2016 року, у відповідності до якої ОСОБА_5 сплачувала комунальні послуги в період з 2003 року по жовтень 2015 року, що свідчить виконання останньою свого обов'язку по утриманню майна, яке в період з січня 2003 року по серпень 2014 року перебувало в її власності.

Крім вказаного, підтвердженням факту передання майна за спірним договором дарування є те, що ОСОБА_5 здійснювала ремонтні роботи в квартирі, встановлювала вікна, встановлювала лічильники, сплачувала комунальні послуги, що підтверджується копією договору про проведення монтажних робіт від 09.12.2008 року, копією договору купівлі-продажу металопластикових конструкцій від 06.11.2008 року, копією договору підряду по виконанню робіт по зовнішньому утепленню та благоустрою фасаду житлового будинку від 04.11.2010 року, актом приймання на комерційний облік лічильника гарячого водопостачання, а також копіями квитанції про сплату за комунальні послуги.

Факт проживання відповідача в спірній квартирі не є підтвердженням не передання її майна за оспорюваним договором дарування.

Частиною 1 ст. 56 ЦК УРСР 1963 року, діючому на момент укладення спірного договору, передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.2 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», щодо застосувань положень ст. 56 ЦК УРСР від 1963 року, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі №6-9ц14 та від 18.06.2014 року у справі 6-69цс14, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою суттю якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди.

Однією з підстав визнання недійсним договору дарування квартири позивач зазначила укладення його внаслідок помилки, що має істотне значення, оскільки вона не розуміла суттєвої різниці між договором дарування та договором довічного утримання, вважала, що відповідач буде надавати їй допомогу з доглядом, харчуванням та утриманням з настанням пенсійного віку.

Зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в процесу судового розгляду, доказів вказаного позивачем не надано.

Крім того, позивач посилається як на підставу недійсності договору дарування від 03.01.2003 р. на те, що він укладений внаслідок обману, на вкрай невигідний для позивача умовах, внаслідок збігу тяжких сімейних обставин (а.с. 158-160).

Відповідно до ст.57 ЦК України в редакції кодексу 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

При цьому, необхідно зазначити, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК слід враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

Посилання ОСОБА_2 на те, що договір дарування слід визнати недійсним, оскільки він є фіктивним, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

За положенням ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші з нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються лише щодо тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як вбачається зі змісту зазначеної норми, ЦК України може застосовуватись тільки до наслідків вчинення правочинів у вигляді правовідносин, зокрема відповідних прав і обов'язків, що виникли до 1 січня 2004 pоку, але продовжують снувати і після цієї дати. Зворотної сили щодо правочинів, укладених до 1 січня 2004 pоку, у тому числі форми й порядку укладання, підстави визнання недійсними, ЦК України не має. Виходячи з викладеного, вимога щодо недійсності правочину не може ґрунтуватись виключно на невідповідності спірного правочину до актів законодавства, що набули чинності після його укладення.

Договір дарування від 03.01.2003 року був укладений та виконаний до 01.01.2004 року, тому до нього має застосуватися ЦК Української PCР, він не може оскаржуватися з підстав, які не були передбачені законодавством, чинним на момент його укладання.

Відповідно до ст.58 ЦК Української PCP недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до ст.243 ЦК Української PCP за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

А тому, договір дарування з підстав його фіктивності не може бути визнаний недійсним, оскільки вказані підстави не були передбачені положеннями ЦК Української PCP.

Доводи ОСОБА_9, викладені в апеляційній скарзі про те, що вона на час укладення договору дарування квартири потребувала сторонньої допомоги колегія суддів відхиляє, оскільки останньою не надано суду належних та допустимих доказів цього та вказані доводи ОСОБА_2 спростовуються її особистими поясненнями, наданими у суді першої інстанції.

Доказів збігу тяжких обставин, які примусили укласти договір дарування на вкрай невигідних для неї умовах, остання також не надала.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не було взято до уваги заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи, питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого, особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності.

Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позовних вимог, а тому правомірно відмовив в задоволенні зустрічного позову у зв'язку з його необґрунтованістю.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги ОСОБА_2 без задоволення та про задоволення частково апеляційної скарги ОСОБА_3

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 974,40 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов'язання передати ключі скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Зобов'язати ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 974 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: