Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 589/4889/15-ц

провадження № 61-8808св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - житлово-будівельний кооператив «Десна»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 10 червня 2016 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Лузан Л. В., Околота Г. М.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту належності на праві власності 1/2 частини квартири за померлим ОСОБА_5, та визнання за ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 по 1/8 частині у праві власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з 08 грудня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і з яким мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_5 та його колишня дружина - відповідач у справі, придбали у шлюбі кооперативну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене, вважаючи, що ця квартира належала ОСОБА_5 та відповідачу на праві спільної сумісної власності як майно подружжя, просили встановити факт належності на момент смерті ОСОБА_5 на праві власності 1/2 частини спірної квартири та визнати за позивачками право власності на 1/8 частину цієї квартири за кожною з них.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що спірна квартира належить відповідачу на праві особистої власності, тому ця квартира не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 10 червня 2016 року рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2016 року скасоване і ухвалене нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт належності з 10 грудня 1991 року ОСОБА_5 на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. У задоволенні позову в частині визнання права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/8 частині квартири АДРЕСА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що платежі на погашення позики на придбання квартири АДРЕСА_3 здійснювалися колишнім подружжям за їх спільні кошти, а тому ця квартири набута ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності як майно подружжя. Вимогу про визнання за позивачами права власності на 1/8 частину зазначеної квартири за кожною з них, суд вважав передчасною, оскільки позивачі в передбаченому законодавством порядку до нотаріальної контори не зверталися.

У червні 2016 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Сумської області від 10 червня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скаргу мотивована тим, що пайові внески за спірну квартиру сплачувалися ОСОБА_4 особисто за рахунок особистих коштів. Її колишній чоловік ОСОБА_5 протягом 12 років з моменту розірвання шлюбу не заявляв вимог про поділ спірної квартири, тому вважає, що позивачі пропустили позовну давність для вимоги про поділ майна.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_4 оскаржує рішення апеляційного суду лише в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, тому у касаційному порядку не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2000 року шлюб, зареєстрований 14 листопада 1981 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, розірвано. Цим же рішенням встановлено, що останні мають дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки ЖБК «Десна» від 28 жовтня 2015 року № 03-МТ/2015 з 15 травня 1987 року ОСОБА_4 була прийнята в члени ЖБК «Десна» на трикімнатну квартиру.

Відповідно до довідки ЖБК «Десна» від 02 листопада 2015 року № 05-мт/2015 ОСОБА_4 проводила погашення позики за придбану квартиру АДРЕСА_3 наступним чином: 30 вересня 1989 року - 65 руб. 48 коп.; 21 грудня 1989 року - 64 руб. 76 коп.; 19 березня 1990 року - 64 руб. 35 коп.; 20 червня 1990 року - 64 руб. 34 коп.; 25 вересня 1990 року - 64 руб. 34 коп.; 20 грудня 1990 року - 64 руб. 34 коп.; 11 березня 1991 року - 255 руб. 82 коп.; 10 грудня 1991 року - 5136 руб. 89 коп.

Згідно з довідками управління освіти Шосткинської міської ради від 30 листопада 2015 року відповідачка отримала такий загальний дохід: за 1989 рік - 2341 руб. 02 коп., за 1990 рік - 2115 руб. 45 коп., за 1991 рік - 5416 руб. 75 коп.

08 грудня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали шлюб, а 02 жовтня 2007 року у них народилася дочка ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15 зроблено висновок, що оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС 1969 року.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Тлумачення статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

У частині першій статті 24 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно частини першої статті 15 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду апеляційної інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановивши, що відповідач не надала доказів, які б підтверджували, що платежі вносились лише нею і за рахунок коштів набутих до шлюбу з ОСОБА_5 чи те, що між подружжям існувала домовленість про інший правовий режим придбаної квартири, апеляційний суд зробив правильний висновок про часткове задоволення позову та встановлення факту належності з 10 грудня 1991 року ОСОБА_5 на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не заявляв вимог про поділ спірної квартири, а тому позивачі пропустили позовну давність для вимоги про поділ майна.

Відповідно до частини третьої статті 29 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Тлумачення частини третьої статті 29 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) дозволяє стверджувати, що позовна давність застосовується тільки до вимоги про поділ спільного майна подружжя.

Натомість, як свідчить аналіз касаційної скарги ОСОБА_4 оскаржує рішення апеляційного суду тільки щодо встановлення факту належності з 10 грудня 1991 року ОСОБА_5 на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, а в іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржує.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 10 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило