АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/482/18 Головуючий 1 інстанції - Бондаренко В.В.
Справа № 642/4228/17 Суддя-доповідач - Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Кружиліної О.А.

суддів Бровченка І.О., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2017 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання послуг; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення договору у зв'язку з відмовою від договору та розірвання договору, -

в с т а н о в и в:

22 серпня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання послуг.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 02 грудня 2016 року між ОСОБА_4, як замовником, з однієї сторони та позивачем ОСОБА_2, як виконавцем, з другої сторони, укладено договір № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг.

Згідно пункту 1.1. договору № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг, виконавець зобов'язується надати замовнику послуги, метою та змістом яких є виникнення у замовника права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Безпосередньо після укладення договору № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг, позивач почав вчиняти дії спрямовані на якнайшвидше виконання своїх договірних зобов'язань.

Так, позивачем за допомоги фахівців у галузі права, було складено та подано до Ленінського районного суду м. Харкова позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним, в подальшому позов було уточнено.

Окрім позовної заяви, позивачем було складено та подано до суду ряд необхідних заяв та клопотань: заяву про забезпечення позову, заяву про витребування доказів, заяву про виклик свідків, клопотання про призначення експертизи, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_5 на ухвалу суду про призначення експертизи, ряд інших письмових заяв та клопотань, письмових заперечень проти клопотань іншої сторони, додаткових письмових пояснень тощо. Всі дії позивача були спрямовані на досягнення позитивного для ОСОБА_4 результату розгляду справи і вчинялися з метою встановлення наявності доказів, обставин і фактів, за наявності яких буде можливим задоволення заявлених позовних вимог.

Позивач вказує, що фактично внаслідок наданих ним послуг існують обставини, за яких є можливим задоволення позовних вимог ОСОБА_4, а саме розірвання договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, внаслідок чого власницею спірної квартири стане ОСОБА_4, що і є метою та змістом надання послуг. Позивач вважає, що ним були вчинені всі необхідні дії, спрямовані на виконання умов договору і що послуги надані ним своєчасно, в повному обсязі та з дотриманням всіх умов договору № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг.

Позивач вважає, що зі сторони ОСОБА_4 допущені грубі порушення умов договору про надання послуг. Так, в липні 2017 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 було відкликано довіреність, видану на його ім'я, з правом представляти інтереси ОСОБА_4 в суді, також ОСОБА_4 подано до суду заяву про те, що начебто вона розірвала укладений з ним договір про надання послуг. У зв'язку з цим, позивач на даний час не має можливості представляти інтереси ОСОБА_4 як позивача у суді, так само як і в інших організаціях, підприємствах, установах, тобто фактично позбавлений можливості продовжити надання послуг.

Позивач вважає, що оскільки неможливість повністю виконати договір № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг виникла у нього з вини ОСОБА_4, то вона, ОСОБА_4, повинна у повному обсязі здійснити оплату його послуг за вищевказаним договором. При цьому позивач посилається на зміст пункту 3.1. договору про надання послуг від 02 грудня 2016 року, згідно з яким вартість послуг позивача визначається в розмірі 1/2 частини вартості квартири АДРЕСА_1. Також, позивач посилається на те, що у відповідності до звіту про оцінку майна - квартири АДРЕСА_1, вартість вищевказаної квартири становить 787 800 грн. Вважає, що вартість його послуг складає 787 800 : 2 = 393 900 грн.

08 вересня 2017 року представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про припинення договору № 12-4/02 від 02 лютого 2016 року про надання послуг у зв'язку з відмовою від договору та розірвання договору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення договору у зв'язку з відмовою від договору та розірвання договору, об'єднана в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором про надання послуг.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 посилався на те, що 10 жовтня 2016 року ОСОБА_4 дізналася, що 30 квітня 2013 року, замість договору довічного утримання, помилившись до правової природи правочину, підписала договір дарування своєї квартири АДРЕСА_1. Обдарований ОСОБА_5 відмовився надавати пояснення з цього приводу, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звернулася до правоохоронних органів, вважаючи, що по відношенню до неї скоєний злочин.

Після того, як ОСОБА_4 подала відповідні заяви до правоохоронних органів, до неї на квартиру прийшов інспектор Холодногірського ВП (м. Харків) ГУНП в Харківській області капітан поліції Ізвеков Р.В. разом з чоловіком. якого він представив як юриста - ОСОБА_4., який буде займатися її справою.

02 грудня 2016 року ОСОБА_2 привіз ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Зубарєва І.Ю. і запропонував підписати довіреності на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_10 як на своїх представників у суді. За будь-які інші довіреності та правочини мови не велося. Однак, ОСОБА_4 не читаючи довіреностей підписала, крім довіреності на представлення її інтересів у суді, і довіреність на ім'я ОСОБА_2 на управління та розпорядження всім її майном, з чого б воно не складалося, де б воно не знаходилося, а також договір № 12-4/02 про надання послуг від 02 лютого 2016 року (насправді 02 грудня 2016 року), згідно якого ОСОБА_2, як виконавець, приймає на себе зобов'язання надати ОСОБА_4, як замовнику послуги, метою та змістом яких є виникнення у замовника права власності на квартиру АДРЕСА_1, а замовник зобов'язується, не пізніше 14 днів, сплатити виконавцю грошові кошти у розмірі 50% від ринкової вартості квартири, на час виникнення у замовника права власності на вказане нерухоме майно.

Вважав, що ОСОБА_4 підписала договір № 12-4/02 про надання послуг від 02 грудня 2016 року, який вважає договором доручення, під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. На даний час ОСОБА_4 скасувала видані довіреності на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_10 як на своїх представників у суді, а також довіреність на ім'я ОСОБА_2 на управління та розпорядження всім її майном, з чого б воно не складалося, де б воно не знаходилося. На ім'я ОСОБА_11 направила листа про розірвання договору № 12-4/02 про надання послуг від 02 грудня 2016 року.

Крім цього, у нотаріуса Зубарєва І.Ю. їй стало відомо, що окрім довіреностей на ім'я ОСОБА_2 і ОСОБА_10 на представництво у суді, довіреності на ім'я ОСОБА_2 на розпорядження усім майном, вона підписала заповіт на ім'я ОСОБА_2 На даний час цей заповіт ОСОБА_4 також скасувала, так як випадково дізналася про його існування. Волевиявлення на складання заповіту у ОСОБА_4 не було і цей правочин не був вільним, як і не відповідав її внутрішній волі. На даний час ОСОБА_4 по цьому факту звернулася до правоохоронних органів.

Звернувшись до іншого фахівця в області права, який ознайомився з матеріалами справи № 642/8059/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним, ОСОБА_4 зрозуміла, що її колишній представник ОСОБА_2 неправильно виклав факти як у первинній позовній заяві від 20 грудня 2016 року, так і в уточненій позовній заяві від 02 червня 2017 року.

Так, ОСОБА_4 ніколи не обговорювала зі своїм колишнім представником ОСОБА_2 таку підставу позову як вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, як було вказано в первинному позові. Також, ОСОБА_4 не розповідала колишньому представнику ОСОБА_2 про те, що після посвідчення заповіту, відповідач прийшов до неї і пояснив, що їй необхідно приїхати до нотаріуса і підписати заповіт ще раз, так як в його тексті начебто допущено технічну помилку, яку нотаріус виправила, передрукувала на новому бланку і тепер потрібен тільки підпис. Після цього позивач приїхала разом з відповідачем до нотаріуса Вахрушевої О.О., і будучі впевнена, що підписує заповіт, підписала договір. Насправді, ОСОБА_4 розповідала своєму представнику, що вважала, що підписує договір довічного утримання, а не заповіт, як це виклав у позовній заяві колишній представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 З колишнім представником ОСОБА_2 було оговорено та узгоджено, що підставою позову є помилка позивача щодо правової природи правочину, зокрема те, що позивач мав на увазі, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування. У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не узгодив з нею зміну підстав позову та виклав у позовній заяві від 20 грудня 2016 року, а також у зміненій позовній заяві від 02 червня 2017 року, інші підстави позову і факти яких не було, вона відмовилася від послуг ОСОБА_2 у зв'язку з неналежним виконанням повіреним своїх обов'язків.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2017 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг таким, що розірваний ОСОБА_4 у односторонньому порядку у зв'язку з істотним порушенням договору ОСОБА_2

Визнано договір № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуги таким, що розірваний ОСОБА_4 у односторонньому порядку у зв'язку з відмовою від договору.

В задоволенні інших вимог за зустрічним позовом - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погодившись з судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти, що підлягають сплаті за договором про надання послуг № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року, укладеним між ОСОБА_4, як замовником, з однієї сторони, та ОСОБА_2, як виконавцем, з другої сторони, в розмірі 393 000 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що порушує норми матеріального і процесуального права.

При цьому ОСОБА_3 зазначав, що при ухваленні рішення суд першої інстанції вказує як на доведений факт, що ОСОБА_2 допущені істотні порушення договору про надання послуг № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року.

При цьому ОСОБА_4 не надано жодного доказу того, що зі сторони ОСОБА_2 мали місце будь-які порушення зазначеного договору про надання послуг. Більш того, в рішенні суду взагалі не зазначається, яке саме істотне порушення договору мало місце, так сам як не вказано, якими доказами це підтверджується. Тобто є незрозумілим, на підставі чого суд прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_2 порушення умов договору про надання послуг, так само як і незрозуміло, в чому це порушення виражалося.

Натомість, судом не враховано, що безпосередньо після укладення договору про надання послуг ОСОБА_2 почав вчиняти дії, спрямовані на якнайшвидше виконання своїх договірних зобов'язань. Так, ним було складено та подано до Ленінського районного суду м. Харкова (за підсудністю справи) позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним. Окрім зазначеної позовної заяви ОСОБА_2 було складено та подано до суду ряд необхідних заяв та клопотань, ним забезпечено явку у судове засідання фахівців у галузі права, які брали участь у всіх судових засіданнях як представники ОСОБА_4 і надавали численні усні та письмові консультації і роз'яснення з правових питань, що виникали при розгляді справи. Всі витрати, пов'язані з наданням послуг, були сплачені ОСОБА_2 за власний рахунок.

Усі зазначені дії ОСОБА_2 були спрямовані на досягнення позитивного для ОСОБА_4 результату розгляду справи і вчинялися з метою встановлення наявності доказів, обставин і фактів за наявності яких буде можливими задоволення заявлених позовних вимог. Фактично внаслідок наданих ним послуг на сьогоднішній день існують обставини, за яких є можливим задоволення позовних вимог ОСОБА_4, а саме визнання недійсним вказаного вище договору дарування квартири, внаслідок чого власницею спірної квартири стане ОСОБА_4, що і є метою та змістом надання послуг.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцію Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із положень статей 1008, 1009 ЦК України та тих обставин, що насправді був укладений не договір про надання послуг, а договір доручення, оскільки вказаний договір передбачає усі умови та вимоги, які пред'являються до договору доручення. Крім того, судом встановлено, що договір доручення не виконаний повіреним взагалі.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів у повному обсязі погодитись не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 02 грудня 2016 року між ОСОБА_2 (виконавець) та ОСОБА_4 (замовник) був укладений договір про надання послуг.

Відповідно до пункту 1.1. цього договору виконавець приймає на себе зобов'язання надати замовнику послуги, метою та змістом яких є виникнення у замовника права власності на квартиру АДРЕСА_1, а замовник зобов'язується, не пізніше 14 днів, сплатити виконавцю грошові кошти у розмірі 50% від ринкової вартості квартири, на час виникнення у замовника права власності на указане нерухоме майно.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Звертаючись у суд з позовом до ОСОБА_4 позивач, як на підставу своїх вимог про стягнення коштів за цим договором, посилався на те, що ним були вчинені всі необхідні дії, спрямовані на виконання умов договору і що послуги надані ним своєчасно, в повному обсязі та з дотриманням всіх умов договору про надання послуг від 02 грудня 2016 року, а відкликання ОСОБА_4 в односторонньому порядку довіреності, виданої на його ім'я з правом представляти її інтереси у суді (як наслідок, довіреність, видана ним в порядку передоручення на ім'я інших фахівців у галузі права, з правом представляти інтереси ОСОБА_4, також є недійсною), позбавляють його можливості продовжити надання послуг.

Як вбачається зі змісту пункту 3.1. протягом чотирнадцяти днів з моменту виникнення у замовника права власності на квартиру АДРЕСА_1, замовник сплачує виконавцю в готівковій формі грошову суму, що складає 50% від ринкової вартості квартири.

Таким чином, у договорі про надання послуг від № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року сторони чітко передбачили момент виникнення у виконавця права на отримання грошових коштів у розмірі 50% від ринкової вартості квартири, а саме - на час виникнення у замовника права власності на вказане нерухоме майно.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 передчасно звернувся у суд із зазначеним позовом, оскільки ОСОБА_4, як на час звернення ОСОБА_2 з позовом, так і до теперішнього часу, права власності на квартиру АДРЕСА_1 не набула.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 в односторонньому порядку відмовилася від зобов'язання, що відповідно до статті 525 ЦК України не допускається, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається зі змісту пункту 4 договору про надання послуг від № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до його припинення у зв'язку з фактичним виконанням сторонами своїх зобов'язань за цим договором, але не менше одного року з моменту підписання цього договору. В разі, якщо за два місяці до закінчення строку дії цього договору, жодна зі сторін не виявила наміру його розірвати, тобто не направила письмове повідомлення про такий намір іншій стороні, договір вважається продовженим на один рік.

Відповідно до заяви від 26 липня 2017 року, яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю., ОСОБА_4 скасувала довіреності на управління та розпорядження всім майном від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2, посвідчені Зубарєвим І.Ю., приватним нотаріусом ХМНО, 02 грудня 2016 року, за реєстровим № 5445 та реєстровим № 5447.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 серпня 2017 року ОСОБА_4 направила листа ОСОБА_2, в якому повідомила останнього про свій намір розірвати договір № 12-4/02 про надання послуг від 02 лютого 2016 року (на самому разі від 02 грудня 2916 року) з моменту підписання нею цього повідомлення.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 на виконання умови договору № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг за два місяці до закінчення строку його дії, виявила намір про його розірвання в односторонньому порядку, що не суперечить його змісту, у зв'язку з чим висновки суду першої інстанції про задоволення зустрічних позовних вимог в частині розірвання договору в односторонньому порядку з відмовою від договору є вірними.

З висновком суду першої інстанції про визнання договору № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг таким, що розірваний ОСОБА_4 у односторонньому порядку у зв'язку з істотним порушенням договору ОСОБА_2, колегія суддів не погоджується, оскільки такий висновок не узгоджується з матеріалами справи, а саме, ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження істотного порушення ОСОБА_2 умов договору, у зв'язку з чим рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у відповідній частині нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні цих позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України скасовує судове рішення частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2017 року в частині визнання договору № 12-4/02 від 02 грудня 2016 року про надання послуг таким, що розірваний ОСОБА_4 в односторонньому порядку у зв'язку з істотним порушенням договору ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський