Справа № 361/2842/18
Провадження № 2/361/2081/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

/заочне/

19 листопада 2018 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Селезньової Т.В.,

при секретарі Коваль А.В.,

розглянувши в судовому засіданні у місті Бровари у присутності позивача ОСОБА_1, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул, стягнення моральної шкоди, -

встановив :

Позивач просить поновити її на роботі у відповідача, стягнути з відповідача 7800грн. заробітної плати за вимушений прогул, та стягнути з відповідача на її користь 7800грн. моральної шкоди. Позовні вимоги позивач вмотивувала тим, що з 1 листопада 2017року приступила до роботи вчителем музики й інших дисциплін початкової освіти у відповідача в освітньому закладі «Школа сімейного типу «Кідс Хаб» за адресою м. Бровари, вул. Шевченка, 10-а, хоча в наказі про прийом на роботу, який вона отримала пізніше, датою прийняття на роботу було вказано 16.11.2017р.; заробітна плата в розмірі 2600грн. щомісячно з листопада 2017р. по січень 2018р. їй виплачувалась в конверті, в подальшому перераховувалась на її картковий рахунок у Приватбанку. За весь час роботи вона була відсутня на роботі двічі: 11 січня і 8 лютого 2018р. з поважних причин, про що завчасно повідомляла керівництво і у подальшому вона фактично відпрацювала пропущені дні, виконуючи додаткові і позаурочні завдання керівника. Проте провести повноцінно пропущені заняття їй завадив відповідач, не допустивши до роботи і повідомивши у березні 2018р. про звільнення за прогули 22 листопада, 11 січня, 6 і 8 лютого. З таким звільненням вона не згодна тому, що порушено ст.148 КЗпП щодо строку для застосування стягнення 1 місяць після порушення; крім того, вона не згодна з формулюванням «за прогули», оскільки 22 листопада 2017р. і 6 лютого 2018р. вона не мала можливості проводити заняття через неспроможність відповідача організувати відвідуваність і наповненість класу; порушено ст.ст.141 та 149 КЗпП щодо відібрання від працівника письмових пояснень про причини так званого прогулу, чого відповідач не виконав. Також порушено ст.41 КЗпП, якою передбачено, що власник не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Також не згодна з формулюванням звільнення «за згодою сторін», на якому наполягав відповідач; наказу про звільнення з таким формулюванням вона не підписувала, і це є причиною невидачі їй трудової книжки та причиною не проведення з нею розрахунку за вимушений прогул з вини відповідача, який не допускав її на роботу, порушив ст.ст.47, 116 та 117 КЗпП. Внаслідок порушення її трудових прав та трудового договору вона не може зареєструватись у Центрі зайнятості чи знайти іншу роботу, опинилась без засобів до існування. Сума заборгованості відповідача перед нею з виплати заробітної плати за період з березня по травень становить 7800грн. Протиправними діям відповідача їй завдана матеріальна, а також моральна шкода, яка полягає у безпідставній невиплаті їй зарплати, і у виплаті зарплати в меншому, ніж було обіцяно при прийнятті на роботу, розмірі, внаслідок чого вона стала неплатоспроможною, виникли комунальні борги, є погрози про відключення водопостачання та електроенергії, вона зазнала моральних страждань, почуває себе ошуканою, погіршився стан здоров,я, страждає на безсоння, тривожиться за майбутнє, вимушена докладати зусиль для організації свого життя, мусила позичати гроші у знайомих, зокрема у ОСОБА_3 і закладати речі в ломбард.

В судовому засіданні позивач пояснила, що з листопада 2017року працювала в школі сімейного типу за адресою м. Бровари, вул. Шевченка, 10-а, зарплату отримувала у меншому розмірі, ніж було обіцяно при прийомі на роботу, в тому числі в конверті; протягом роботи дійсно була відсутня на роботі декілька днів, але з поважних причин: з причини її дня народження, дня народження дочки і через погане самопочуття. Не працює в школі з 13 березня 2018р., і відмовляється працювати у відповідача. 28 березня 2018р. вона зверталась до посадової особи по кадрам в школі, і працівник по кадрам показав їй наказ про звільнення (за згодою сторін), який вона відмовилась підписати, але сфотографувала; після того вона не з,являлась на роботу; вважає себе незаконно звільненою, але не бажає поновлюватись на роботі і працювати у відповідача і не може бути примушена до цього судом; в частині вимоги про поновлення на роботі просила позов не розглядати, але не подала письмової заяви відповідного змісту , в тому числі і після розяснення їй права та порядку подання такої заяви про залишення позову без розгляду або про відмову від позову повністю або в частині вимог, разом з цим просила стягнути середній заробіток і за вимушений прогул і моральну шкоду, завдану звільненням.

Позивачкою протягом розгляду справи було подано заяву (від 10.10.2018р.), в якій позивач просила «закрити справу з приводу її працевлаштування у школі» так як питання про відшкодування матеріальної і моральної шкоди не вирішено. Разом з тим, враховуючи зміст даної заяви, вона не може розглядатись як заява позивача про відмову від позову, передбачена статтями 206 та 255 ЦПК України. Передбаченої ЦПК письмової заяви, як б свідчила про безумовну позицію позивача щодо закриття провадження у справі чи залишення позову (повністю або в частині вимог) без розгляду позивачем не подано, тому відсутні підстави для прийняття відмови від позову та для закриття провадження у справі, або для залишення без розгляду позовних вимог повністю або в частині (зокрема в частині поновлення на роботі) за статтею 257 ЦПК України, і тому суд заявлені позивачем позовні вимоги розглядає по суті.

Відповідач відзиву не подав, всі відправлені відповідачу рекомендовані листи за вказаною позивачем адресою (зі слів позивачки- адреса школи, в якій вона працювала) повернулись з приміткою «неповна адреса»; рекомендовані листи, які були відправлені за адресою, зазначеною в ЄДРПОУ- повернулись суду за закінченням строку зберігання. Дана обставина дає суду підстави для заочного розгляду справи (враховуючи неодноразові відкладення і первісну незгоду позивачки на заочний розгляд справи та враховуючи надання нею згоди на заочний розгляд справи у подальшому), згідно ст.280 ЦПК України.

Відсутність відзиву відповідача у справі не означає визнання ним позову. Суд розглядає справу, виходячи з обґрунтувань і підстав, зазначених у позовній заяві та з наявних у справі доказів.

Судом встановлено наступне:

Згідно витягу з ЄДРПОУ в ньому є відомості про фізичну особу- підприємця ОСОБА_2; вид діяльності: надання в оренду офісних машин, устаткування, ; організування конгресів. Торговельних виставок (основний); інші види освіти, допоміжна діяльність у сфері освіти, інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, постачання готових страв для подій; надання в оренду нерухомого майна; діяльність у сфері бухгалтерського обліку і аудиту; у сфері звязків з громадськістю; консультування з питань комерційної діяльності й керування, дослідження, експериментальні розробки у сфері суспільних і гуманітарних наук; місце проживання: м. Бровари, вул. декабристів, 44/5; дата взяття на облік 6.10.2015р..

Досудове попередження, відправлене КП «Броваритепловодоенергія» ОСОБА_1 27.04.2018р. щодо наявної заборгованості за постачання опалення і гарячої води 3680грн. з вимогою оплати до 20.05.2018р;

Рахунки на сплату комунальних послуг за лютий - квітень 2018р.;

Квитанція ломбарду «Скарбниця», сума кредиту 1620грн., дата отримання кредиту 17.05.2018р., дата повернення кредиту 24.05.2018р., позичальник ОСОБА_1

Також позивачка надала суду фотокопію проекту наказу про її звільнення. Аналізуючи дану фотокопію, суд виходить з наступного:

Як пояснила позивач, дану фотокопію вона зробила з електронного носія - з її мобільного телефону; фотознімок вона зробила в березні 2018р. при таких обставинах: вона прийшла до працівника по кадрам школи за трудовою книжкою, їй був предявлений даний наказ з вимогою ознайомитись і його підписати; позивач відмовилась ставити на даному наказі підпис, але його сфотографувала;

Дана копія має такий зміст: «ФОП ОСОБА_2, НАКАЗ №04-18, 28.03.2018р., про звільнення ОСОБА_1 ЗВІЛЬНИТИ: ОСОБА_1 вчителя з початкової освіти 28.03.2018р. за згодою сторін, пункт 1 статі 36 КЗпП України. Керівник: ОСОБА_2А.» В даному наказі відсутні такі реквізити, як підпис керівника та печатка установи (і відсутні будь-які записи, що свідчили б про видання такого наказу та підписання наказу керівником чи іншою уповноваженою особою. Враховуючи дані візуальні ознаки, суд не має підстав розглядати дану копію як письмовий доказ або як копію письмового доказу (документу), і не може розглядатись судом як копія наказу, виданого ФОП ОСОБА_2 чи іншою уповноваженою особою від його імені. Враховуючи ті обставини, про які повідомила позивач щодо походження даної фотокопії, вказана копія ( у разі правдивості пояснень позивача) може розглядатись лише як проект наказу про звільнення, а не наказ про звільнення.

Якщо виходити з того, що даний проект наказу відповідає наказу про звільнення позивача (оскільки іншого відповідач і позивач суду не надали), то при розгляді даної справи суд виходить з того, що позивачка у разі її дійсного звільнення в березні 2018року- звільнена не за прогули, а за згодою сторін за п.2 ст.36 КЗпП.

Аналізуючи обґрунтування позовної вимоги про поновлення на роботі і ті підстави, які зазначені позивачем в обґрунтування позову в цій частині в позовній заяві, суд робить такі висновки:

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ст.36 КЗпП України передбачає, що підставами припинення трудового договору є, зокрема: п. 1) угода сторін; п. 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.38, ст.39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.40, ст.41);

Ч.1 ст.40 КЗпП України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку: п. 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

В даному випадку як це доводить позивачка і що слідує з наданої нею фотокопії наказу вона звільнена за згодою сторін, що не є звільненням за ініціативою власника і не є звільненням за прогули.

Позивач посилається на порушення відповідачем вимог ст.ст.141, 149 та інших норм КЗпП, що регулюють звільнення за ініціативою власника (за прогули), коли власник зобовязаний дотриматись процедури накладення дисциплінарного стягнення, в тому числі обовязку відібрати письмові пояснення від працівника - порушника трудової дисципліни. Дані посилання позивача не є підставою для визнання звільнення за згодою сторін незаконним, оскільки для звільнення за згодою сторін дані норми трудового права (щодо відібрання письмових пояснень від порушника трудової дисципліни) не застосовуються .

Позивач доводить суду, що всі факти її відсутності на роботі (які роботодавець вважає прогулом) мали місце з поважних причин і тому не є порушенням трудової дисципліни. Разом з тим, при розгляді даної справи суд виходить з того, що звільнення відбулось не за прогули, а за згодою сторін, тому дані обставини не мають значення і не є підставою для визнання звільнення незаконним та підставою для поновлення на роботі. По-друге, у разі звільнення за прогули вказані позивачкою обставини, такі як день народження позивачки та її дочки, не можуть взагалі розглядатись як поважні причини відсутності на роботі, і відсутність працівника на роботі через вказану причину (без дозволу керівника) юридично вважається прогулом без поважних причин. Така причина як погане самопочуття могла б бути визнана поважною причиною прогулу лише у разі доведеності такої причини (тимчасової непрацездатності), і в цивільному провадженні у даному випадку - наявність тимчасової непрацездатності повинен довести саме працівник, тобто позивачка, яка жодного доказу з цього приводу на підтвердження вказаної обставини суду не надала.

Таким чином, в межах обґрунтувань, зазначених позивачем, суд не вбачає підстав для визнання звільнення незаконним і відповідно для поновлення позивачки на роботі.

Якщо виходити з того, що позивачка звільнена за згодою сторін, на що посилається позивачка, надаючи копію проекту наказу про її звільнення, то суд також не вбачає підстав для визнання такого звільнення незаконним, оскільки жодного аргументу та обґрунтування, яке б стосувалось звільнення за згодою сторін, - позивачкою в позовній заяві не наведено. А суд згідно ст.12, ст. 13 ЦПК розглядає цивільну справу лише в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачем.

Позивач посилається на те, що не бажає працювати у відповідача, оскільки він не створював належних умов (наповненості класу, відвідуваності дітьми) і платив заробітну плату меншу, ніж обіцяв при прийнятті на роботу. До даного ствердження позивача суд ставиться критично, оскільки у разі недотримання роботодавцем вимог закону і умов трудового договору в частині оплати праці - позивачка мала право оспорити такі порушення трудового договору у судовому порядку, чого не зробила; сам факт невдоволення розміром заробітної плати не є порушенням трудового законодавства з сторони роботодавця; крім того, позивач пояснила, що при прийнятті на роботу оговорювалась виплата мінімальної заробітної плати і у подальшому можливе її підвищення, а також додаткова зарплата «в конверті», - але це не є підставою для визнання звільнення незаконним і для поновлення позивачки на роботі. Навпаки при дійсній наявності таких домовленостей між сторонами, логічним є подальша незгода працівника на продовження трудових відносин і як наслідок звільнення за угодою сторін.

Таким чином, не встановлено, що звільнення (якщо таке мало місце) відбулось незаконно, тому відсутні підстави для поновлення на роботі звільненого працівника. Тому позов в цій частині вимог є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

При цьому суд також враховує, що позивачка фактично не підтримала свою вимогу про поновлення її на роботі, не бажає такого поновлення, не оспорює того факту, що з березня 2018року вона дійсно перестала працювати у вказаному нею закладі; ще раз тим самим підвередивши наявність угоди про звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП. однак при цьому наполягає лише на стягненні заробітної плати за час після звільнення.

Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за вимушений прогул, то суд виходить з наступного:

За змістом статті 235 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є наслідком поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Оскільки в даному випадку суд відмовляє позивачу у поновленні на роботі, тому відсутні і законні підстави для стягнення з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу, повязаного з незаконним звільненням.

Позивач в обґрунтування даної вимоги також посилається на те, що всі допущені нею прогули під час роботи у відповідача були повязані з поважними причинами, мали місце з вини відповідача, і тому мають бути оплачені вказаною нею сумою; також позивач послалась на те, що відповідач платив менше обіцяного, тому вказану суму 7800грн. він має доплатити їй як заробітну плату за вимушений прогул. Разом з тим обидва вказані посилання позивача є необґрунтованими, не відповідають вимогам закону, і не можуть бути підставою для стягнення вказаної суми з відповідача.

Таким чином, дана позовна вимога необґрунтована і задоволенню не підлягає.

Суд не розглядає питання щодо застосування статті 117 КЗпП, оскільки відповідних позовних вимог не заявлено.

Позивач посилається на те, що через невручення їй трудової книжки вона не може влаштуватись на роботу в інше місце. Але, враховуючи принцип диспозитивності і змагальності у цивільному судочинстві, і той факт, що позивач не заявила відповідних позовних вимог щодо трудової книжки, то дані питання знаходяться поза межами розгляду даної справи.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного:

Згідно ст..237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У даному випадку обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця у випадку встановленого порушення трудових прав. Разом з тим, в межах розглядуваної справи не встановлено незаконного звільнення позивачки як підстави для покладення на роботодавця обовязку по відшкодуванню завданої незаконним звільненням моральної шкоди.

Також не встановлено (в межах заявлених вимог і обґрунтувань) іншого порушення трудових прав позивачки відповідачем, які б були підставою для покладення на роботодавця обовязку по відшкодуванню моральної шкоди.

Позивач посилається на те, що через малу зарплату і звільнення у неї виникли фінансові труднощі, зокрема, комунальні борги, - але дана обставина не є моральною шкодою, яка відшкодовується роботодавцем, не є повязаною з порушенням трудових прав, і не є підставою для покладення на роботодавця обовязку по її відшкодуванню. Позивачка не довела заподіяння їй відповідачем моральної шкоди. При таких обставинах дані позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню також не підлягають.

Таким чином, в цілому, позов необґрунтований і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.235, 36, 237-1 КЗпП України, ст.ст.10,11,12,13,ст.81,83, ст.ст.263, 264, 265, 268, 280 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул, стягнення моральної шкоди відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом 30 днів з дня складення повного рішення. У разі , якщо повне заочне рішення не буде вручено відповідачу в день його складення, відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява буде подана протягом 20 днів з дня вручення відповідачу копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, а також після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач має право оскаржити рішення в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. У разі, якщо повне рішення не буде вручене у день його складення, такий учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Повне рішення складено 22 листопада 2018 року.

Суддя Т.В. Селезньова