Постанова

Іменем України

27 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 219/2718/15-ц

провадження № 61-8843св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - Парасковіївська сільська рада Бахмутського (Артемівського) району Донецької області,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Донецької області від 1 листопада 2016 року у складі суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Папоян В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 листопада 2016 року у справі № 219/2718/15-ц відкрито касаційне провадження.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 219/2718/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року Парасковіївська сільська рада Бахмутського району Донецької області звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконкому Парасковіївської сільради від 10 серпня 1983 року № 8 за відповідачами було заброньовано зазначену квартиру. Термін дії охоронного свідоцтва неодноразово продовжувався та остаточно сплинув у березні 2011 року. Після закінчення терміну дії бронювання у заброньоване жиле приміщення відповідачі не вселилися та мають інше постійне місце проживання у зв'язку з чим просили визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Бахмутського (Артемівського) району, Донецької області.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2016 року у задоволені позову відмовлено. При відмові у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вибуття відповідачів зі спірного житла та обрання ними іншого постійного місця проживання, тому відсутні підстави визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2016 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

При скасуванні рішення суду та відмові у задоволенні позову суд апеляційної інстанції зробив висновок, що звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, і як на підставу своїх вимог посилався на статтю 107 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК). Протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції позивач не змінював предмет та підстави позову згідно статті 31 ЦПК (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень). Проте підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, передбачені статтею 107 ЖК, відсутні, а позовних вимог щодо розірвання договору найму за статтею 76 ЖК позивачем не заявлено.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 подали касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення апеляційного суду Донецької області від 1 листопада 2016 року, а рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2016 року залишити в силі. На обґрунтування касаційної скарги вказують, що судом апеляційної інстанції не досліджено усі докази у справі та не застосовано норми матеріального права.

Верховний суд відхиляє аргументи, які вказані в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що однокімнатна АДРЕСА_2 (Артемівського) району відноситься до житлового комунального фонду. На підставі ордеру з 1965 року спірна квартира надана у користування ОСОБА_4 на сім'ю, у тому числі на ОСОБА_5 Останні проживали та були зареєстровані за вказаною адресою до 1983 року.

Відповідно до рішення виконкому №8 Парасковіївської сільської ради народних депутатів від 10 серпня 1983 року спірну квартиру заброньовано у зв'язку з виїздом відповідачів у район Крайньої Півночі, відповідно до трудового договору від 7 липня 1983 року. Термін дії бронювання квартири неодноразово продовжувався, востаннє рішенням Парасковіївської сільської ради Артемівського району Донецької області від 26 березня 2008 року № 10 продовжено термін бронювання спірної квартири з 1 березня 2008 року терміном на три роки ОСОБА_5 із складом сім'ї з трьох осіб. На підставі вказаного рішення видано охоронне свідоцтво № 1 від 26 березня 2008 року на ОСОБА_5 терміном на 3 роки.

Рішенням Парасковіївської сільської ради Артемівського району Донецької області від 29 квітня 2011 року № 6/6-43 ОСОБА_5 відмовлено у видачі охоронного свідоцтва на АДРЕСА_3.

Рішенням Парасковіївської сільської ради від 26 березня 2014 року №6/50-363 відповідачам було відмовлено у наданні згоди на їх реєстрацію в АДРЕСА_1

Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно довідки Парасковіївської сільської ради Артемівського району Донецької області від 10 квітня 2015 року та відповідних актів від 2 та 4 квітня 2015 року на теперішній час в спірній квартирі ніхто не зареєстрований та не проживає.

У статті 76 ЖК передбачено, що якщо наймач та члени його сім'ї не повернулись у заброньоване жиле приміщення протягом шести місяців після закінчення строку дії броні, договір найму жилого приміщення за позовом наймодавця може бути розірвано в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що після закінчення у 2011 році строку охоронного свідоцтва по теперішній час в спірній квартирі ніхто не зареєстрований і не проживає, зробив обґрунтований висновок, що положення статті 107 ЖК до спірних правовідносин не застосовуються.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, передбачені статтею 107 ЖК відсутні, а позовних вимог щодо розірвання договору найму відповідно до статті 76 ЖК позивачем не заявлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель