Справа № 2/325/464/2018
325/1625/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року смт. Приазовське

Приазовський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Васильцової Г.А.,

при секретарі Міняйло А.П.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Приазовського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "МОТОР БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просить: стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «МОТОР-БАНК» заборгованість за 8 календарних днів використаної наперед щорічної відпустки за період з 20 грудня 2017 року по 19 грудня 2018 року в сумі 3256,45 грн., а також, судові витрати в сумі 1762,00 грн.

В обґрунтування позову вказано, що відповідно до наказу №191/К-01 від 20 грудня 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий до АТ «МОТОР-БАНК» на посаду юрисконсульта юридичного відділу в подальшому переведений на посаду начальника відділу з особливих активів. Відповідач звільнений з посади начальника відділу з особливих активів AT «МОТОР-БАНК» за власним бажанням, у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Станом на дату звільнення, тобто, 02 липня 2018 року, відповідач використав відпустку за період з 20 грудня 2017 року по 19 грудня 2018 року в кількості 23 календарних дні. У зв'язку з цим, у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед банком за невідпрацьовану частину робочого року (з 03.07.2018 року по 19.12.2018 року ) в кількості 8 календарних днів, що складає 3256,45 грн. Станом на 27 вересня 2018 року відповідач заборгованість перед банком в добровільному порядку не погасив. На адресу ОСОБА_1 банком була направлена вимога про погашення заборгованості №21 від 05.09.2018 року. Проте 20 вересня 2018 року позивачу надійшла письмова відмова ОСОБА_1 від погашення заборгованості, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

13 листопада 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено що у задоволені позовної заяви повинно бути відмовлено, у зв'язку із її необґрунтованістю та безпідставністю, виходячи з наступного. Згідно трудового законодавства роботодавцю надано право на покриття заборгованості працівника за наперед використані дні відпустки лише шляхом відрахування із заробітної плати за наказом власника. Проте, позивач не скористався правом навіть на часткове погашення заборгованості, шляхом відрахування з його заробітної плати. Так, після видання позивачем наказу від 27.06.2018 p. № 89/К/3-01 про його звільнення, 27.06.2018 року позивач виплатив йому заробітну плату у розмірі 201,35 грн., шляхом зарахування вказаної суми на його картковий рахунок. Більш того, окремий наказ позивача про відрахування з його заробітної плати заборгованості за невідпрацьовані дні використаної щорічної відпустки у розмірі 3256,45 грн. не видавався. З пункту 2 наказу про його звільнення не зрозуміло, який необхідно зробити перерахунок та що саме необхідно перерахувати. Відповідач стверджує, що перерахунок не є відрахуванням із заробітної плати. Крім того, вказаний пункт наказу про звільнення взагалі не містить суми заборгованості. У відзиві зазначено, що ст. 22 Закону України «Про відпустки», на яку посилається позивач, як на підставу позову, передбачає лише відрахування із заробітної плати працівника та не передбачає добровільного повернення працівником суми та стягнення суми в судовому порядку. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз'яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Між ст. 127 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про відпустки», які надають право на відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, виникають суперечки із п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, який зазначає, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Враховуючи те, що КЗпП України було прийнято 10.12.1971 pоку, Закон України «Про відпустки» - 15.11.1996 pоку, а ЦК України - 16.01.2003 pоку, який набув чинності у 2004 році, то відповідно до вказаних правовідносин необхідно застосовувати норми закону, який було прийнято пізніше, тобто п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, у відзиві зазначено, що у зв'язку із розглядом даної справи, відповідач очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу у розміні 2643,00 грн., які просить покласти на позивача.

У судовому засіданні до початку розгляду справи по суті представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 надала відповідь на відзив, в якій зазначено, що позовні вимоги Банку є законними та ґрунтовними, і тому мають бути задоволеними. Зазначає, що має місце колізія між нормами Закону України «Про відпустки», Кодексу законів про працю та статтею 1215 Цивільного кодексу України, проте, дата прийняття зазначених законів, на що посилається відповідач у відзиві, у даному випадку, не може бути підставою для надання переваги у застосуванні Цивільного кодексу України та ігнорування вимог інших законодавчих актів. Не дивлячись на те, що КЗпП прийнятий в 1971 року, а Закон України «Про відпустки» прийнятий у 1996 році, дані норми постійно актуалізуються законодавцем. Так, останні зміни до КЗпП та Закону України «Про відпустки» прийняті 18 вересня 2018 року, що спростовує доводи відповідача. Крім того, КЗпП та Закон України «Про відпустки» є більш спеціальними нормами по відношенню до Цивільного кодексу України. Так, стаття 29 зазначеного Закону визначає, що спори, які виникають щодо надання відпусток, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про працю. Стаття 4 КЗпП України передбачає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповіді на відзив також вказано, що ОСОБА_1 отримав свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю 28 лютого 2018 року за №001149. На даний час, ним відкрито Адвокатське бюро «Петров Георгій Михайлович». Зазначене є відкритою інформацією, яка міститься в Єдиному реєстрі адвокатів України. У зв'язку з цим, виникає питання доцільності звернення відповідача за адвокатською допомогою до колеги. На думку позивача, у даному випадку наявне зловживання відповідачем своїми процесуальними правами. А тому, зазначені у відзиві понесені судові витрати відповідача у сумі 2643,00 грн. на допомогу адвоката, вважає необґрунтованими.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував, що він є адвокатом та пояснив, що був зайнятий іншими своїми справами і тому, через брак часу, звернувся до людини, якій він довіряє, для отримання правничої допомоги. Проти задоволення позову заперечує з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. Крім того додав, що нікого не вводив в оману, оскільки, коли він брав відпустку, то ще не знав, що буде в подальшому звільнятися з роботи. Необхідність звільнення пояснив хворобою дитини, що підтверджується довідками про хворобу сина, доданими до відзиву.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до копії наказу Голови Правління ПАТ «МОТОР БАНК» №191/К-01 від 20 грудня 2013 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду юрисконсульта юридичного відділу. Наказом Голови Правління ПАТ «МОТОР-БАНК» №117/К-01 від 26 липня 2016 року, ОСОБА_1 переведений на посаду начальника відділу з особливих активів. Згідно копії витягу зі Статуту AT «МОТОР-БАНК» та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, AT «МОТОР-БАНК» є правонаступником всіх прав та обов'язків ПАТ «МОТОР-БАНК».

Згідно копій наказів № 26/К/17-03 від 13.02.2018 року, № 54/К/17-01 від 28.03.2018 року, № 66/К/17-02 від 16.04.2018 року, № 95/К/17-01 від 06.06.2018 року відповідачу надавалася основна щорічна оплачувана відпустка за період роботи з 20.12.2017 року по 19.12.2018 року, у якій він перебував з 13.03.2018 року по 16.03.2018 року, з 02.04.2018 року по 05.04.2018 року, з 24.04.2018 року по 27.04.2018 року та з 14.06.2018 року по 29.06.2018 року. В сукупності 27 календарних днів, з яких 4 календарних дні перебував на лікарняному, згідно листка непрацездатності серії АДГ №661000 (період непрацездатності з 12.03.2018 року по 27.03.2018 року).

У відповідності до розрахунку заборгованості за використані наперед дні щорічної відпустки, ОСОБА_1 було надано наперед 8 календарних днів відпустки та нараховані відпускні за цей час, які, за виключенням всіх податків та зборів, склали 3256,45 грн. В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що сума заборгованості у розмірі 3256,45 грн. є платежем, прирівняним до заробітної плати, яка була отримана відповідачем від позивача в якості відпускних.

02 липня 2018 року на підставі власноручно написаної 26 червня 2018 року заяви, копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії І-ЖС №312817 від 26.05.2016 року, ОСОБА_1 звільнений з посади начальника відділу з особливих активів AT «МОТОР-БАНК» за власним бажанням, у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, що підтверджується копією наказу Голови Правління AT «МОТОР БАНК» від 27 червня 2018 року №89/К/3-01 «Про звільнення за власним бажанням (догляд за дитиною) ОСОБА_1М.»

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати(допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Право працівника на щорічну основну та додаткову відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року(стаття 10 Закону України «Про відпустки»).

Положеннями ст.22 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Пунктом 2 ч.2 статті 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі, організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом(розпорядження) власника або уповноваженого ним органу при звільнені працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки.

В пункті 2 вищевказаного наказу про звільнення ОСОБА_1, зазначено наступне: «Відділу бухгалтерського обліку та звітності провести перерахунок з ОСОБА_1 за 8 (вісім) календарних днів, використаної наперед щорічної основної відпустки та відобразити в обліку заборгованість». Вказаний пункт наказу не містить розпорядження роботодавця про відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 суми 3256,45 грн. Окремого наказу про таке відрахування позивачем суду не надано.

Правом на часткове погашення заборгованості, шляхом відрахування із заробітної пласти ОСОБА_1 позивач не скористався, виплативши йому 27.06.2018 року заробітну плату у розмірі 201,35 гривень, що не оспорювалось представником позивача в судовому засіданні.

У відповідності до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Зобовязання у звязку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Таким чином, оскільки підставою отримання відповідачем суми у розмірі 3256,45 грн. було його право на отримання відпустки, яке після його звільнення до відпрацьованого періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то вказана сума вважається безпідставно набутою.

За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Сторонами не заперечувалось, а, отже, приймається судом до уваги, що сума у розмірі 3256,45 грн. зазначена у позові, була виплачена позивачем добровільно, як сума відпускних коштів за період роботи з 20.12.2017 року по 19.12.2018 року. Ця сума була виплачена за відсутності рахункової помилки з боку позивача. Доказів того, що виплата відповідачу спірної суми сталась внаслідок допущених позивачем рахункової помилки чи недобросовісної поведінки відповідача, позивачем в судовому засіданні не надано.

При вирішенні спору по суті, суд також враховує вимоги ст.ст. 12, 81 відповідно до яких, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи, що позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами факт рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача при отриманні ним коштів за період відпустки, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з урахуванням положень, передбачених п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України.

Крім того, суд зазначає, що наявність у відповідача юридичної освіти та свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю не позбавляє його права на звернення за правничою допомогою. Твердження позивача про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами не підтверджено належними, допустимими доказами, а тому, зазначені у відзиві понесені судові витрати ОСОБА_1 у сумі 2643,00 грн. на допомогу адвоката, суд вважає обґрунтованими, та відповідно до ст.. 141 ЦПК України ці витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 1212 ч.1; п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства "МОТОР БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з Акціонерного товариства "МОТОР БАНК» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати по справі у розмірі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні 00 копійок.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні реквізити сторін та інших учасників справи:

позивач Акціонерне товариство "МОТОР БАНК" (м. Запоріжжя, пр.. Моторобудівників, б. 54-б)

відповідач - ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 45,).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України (в новій редакції), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя:

Повний текст рішення складено 20.11.2018 року.