ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року

м.Суми

Справа №592/1020/17

Номер провадження 22-ц/788/326/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

та позивача - ОСОБА_1, представників відповідачів Прокуратури Сумської області Дубової Оксани Володимирівни та Головного управління Національної поліції в Сумській області Бездідько Вікторії Вячеславівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2017 року в складі судді Труханової Л.М., постановленої у м. Суми, повний текст якої складений 11 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сумської місцевої прокуратури, Державного казначейства України, Прокуратури Сумської області та Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, який в подальшому уточнив, про відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку, витрат на правову допомогу та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що постановою старшого слідчого СВ прокуратури Сумської області від 16 листопада 2009 року відносно нього була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 15 ч.2, 190 ч.3, 190 ч.3 та ст.ст. 15 ч.2, 27 ч.4, 369 ч.2 КК України, а постановами судів йому обирався та неодноразово продовжувався строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв'язку з чим майже два роки, а саме: з 25 грудня 2009 року по 21 листопада 2011 року він знаходився під вартою та утримувався в слідчому ізоляторі. Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 21 листопада 2011 року його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, і призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, але на підставі ст. 75 КК України його було звільнено від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на три роки. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 24 квітня 2012 року вказаний вирок було скасовано, а справу направлено прокурору Сумської області для організації проведення додаткового розслідування. Після цього справа розглядалась різними судовими інстанціями та знаходилась у провадженні прокуратури. Постановою Сумської місцевої прокуратури від 17 листопада 2016 року кримінальне провадження у частині вчинення ОСОБА_1 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, було закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Посилаючись на те, що внаслідок незаконного кримінального переслідування він з 25 грудня 2011 року по 31 березня 2013 року не працював, поніс судові витрати по оплаті гонорара адвокату за надання йому правової допомоги, тому просив суд відшкодувати за рахунок коштів з державного бюджету України завдану йому незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду майнову шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 85959 грн. 51 коп. та судові витрати на правову допомогу в сумі 32000.

Крім того, зазначаючи, що за час перебування під слідством до нього застосовувались різні оперативні заходи, він був обмежений у вільному пересуванні як по території України, так і за її межами, не мав можливості вільно займатися трудовою діяльністю, був позбавлений можливості забезпечити нормальне існування для себе та членів своєї сім'ї, було порушено його нормальні життєві зв'язки, душевний стан і спосіб життя, у зв'язку з чим йому було завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінив у 1000 000 грн.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2017 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської місцевої прокуратури, Державного казначейства України, Прокуратури Сумської області, Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в частині стягнення матеріальної шкоди закрито.

Вказану ухвалу суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу щодо відшкодування матеріальної шкоди направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач до подачі позовної заяви до суду вже звертався до Сумської місцевої прокуратури із заявою про відшкодування завданої йому матеріальної шкоди, але цим органом прокуратури було відмовлено позивачу у визначенні розміру заподіяної шкоди, після чого він звернувся до суду.

Заперечуючи проти доводів і вимог апеляційної скарги, прокуратура Сумської області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди - залишити без змін. При цьому, зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, так як ґрунтується на нормах ст.ст. 2, 3, 4, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Аналогічної думки стосовно наслідків поданої апеляційної скарги дотрималось і Головне управління Національної поліції у Сумській області, про що зазначено у його відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_7 про задоволення апеляційної скарги та пояснення представників відповідачів прокуратури Дубової О.В. і поліції Бездідько В.В. про залишення ухвали суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що кримінальне провадження у частині вчинення ОСОБА_1 відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення на підставі постанови прокурора Сумської місцевої прокуратури від 17 листопада 2016 року (т.1, а.с. 29-30).

Закриваючи провадження у даній цивільній справі в частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що визначення розміру такої шкоди, завданої позивачу унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури належить до компетенції саме цих органів, а не суду, тому дійшов висновку, що дана справа в частині позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 4, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Як передбачено статтею 12 вказаного Закону, розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

При цьому, підпунктом 1 пункту 11, пунктом 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року за № 6/5/3/41, встановлено, що для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п. 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 ст.12 Закону постанову (ухвалу).

З урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана справа у межах розв'язання спору щодо стягнення майнової шкоди не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як кримінальне провадження відносно позивача закрито прокурором, а не судом, отже, саме до вказаних органів має звертатися позивач для визначення розміру завданої йому майнової шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вже звертався до Сумської місцевої прокуратури із заявою про відшкодування завданої йому майнової шкоди, яка не була розглянута по суті, висновків місцевого суду про закриття провадження у даній цивільній справі в частині вимог не спростовують, оскільки з відповіді місцевої прокуратури на таке звернення позивача не вбачається, що йому було відмовлено у визначенні розміру відшкодування майнової шкоди.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина