Справа № 303/6423/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого : судді Джуги С.Д.

суддів: Кондора Р.Ю., Куштана Б.П.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду, яке ухвалено 20 січня 2016 року суддею Гутій О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Верхньовизницької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання владних рішень незаконними та їх скасування, визнання свідоцтв про право власності недійсними, набуття права власності на майно за набувальною давністю -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними: рішення 9-ї сесії 21-го скликання Верхньовизницької сільської ради від 27 лютого 1992 року «Про передачу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у довічне успадковане володіння на перебудову житлового будинку згідно проекту планування та забудови села по АДРЕСА_1 Закарпатської області»; рішення виконкому Верхньовизницької сільської ради Мукачівського району від 30 вересня 2002 року №36 «Про оформлення права власності та реєстрацію домоволодіння» по АДРЕСА_1 Закарпатської області; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Верхньовизницької сільської ради від 5 квітня 2011 року та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності ТзОВ «Мукачівське РБТІ та ЕО 5 квітня 2011 запис у реєстровій книзі № 1 внесено за № 279, реєстровий номер 33332926, (власник: ОСОБА_3; форма власності: приватна; частка: 1/1; об'єкт: АДРЕСА_1 загальна площа: 41,8 кв. м); свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 травня 2015 року, посвідчене державним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу на домоволодіння АДРЕСА_1 Мукачівського району Закарпатської області за ОСОБА_2 (спадкова справа № 49/2013, зареєстровано в реєстрі № 3208). Визнати за ним (ОСОБА_1.) право власності на майно: будинок - під літерою «Г»: сарай - під літерою «Б» ; убиральня - під літ. «В»; сарай - під літ. «Е»; навіс - під літерою «С»; №1- ворота, №2 - огорожа, літню кухню із ванною - під літерою «Д»; під № АДРЕСА_1

Позов мотивовано тим, що у 1974 році позивач, ОСОБА_1, одружився із ОСОБА_4, та з дня одруження він, як член сім'ї, став проживати у АДРЕСА_1. Головою (власником) вказаного дворогосподарства був батько дружини - ОСОБА_5.

Дворогосподарство відносилося до категорії колгоспного двору.

У 1979 році, з ініціативи та за згодою власника дворогосподарства - ОСОБА_5, позивач з дружиною, поряд зі старим будинком, розпочали будівельні роботи для зведення нового будинку для проживання окремо їх сім'ї.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 помер.

У 1992 році сім'я позивача у складі дружини та двох дітей переселилися із старого до нового будинку, безперешкодно та відкрито вела селянське господарство. ІНФОРМАЦІЯ_7 року дружина позивача - ОСОБА_6 померла.

В новозбудованому будинку залишилися проживати позивач з сином ОСОБА_7.

Після смерті дружини позивач вирішив оформити право власності на будинок та землю. Однак, в сільській раді йому повідомили, що право власності буде реєструватись на всіх зареєстрованих в дворогосподарстві осіб, в тому числі і на ОСОБА_3.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2014 року ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування житлом.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_3 помер та за ним відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1

Позивач вказував на те, що починаючи з 1974 року, він, разом з сім`єю відкрито безперервно, самостійно володів і користувався майном (будинком і земельною ділянкою в розмірі 0,5 га) ОСОБА_5, зокрема із дня смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

ОСОБА_3 право на оформлення права власності на новозбудований будинок не мав, мешканцем села станом на 1992-2002 рр не являвся, у збудованому будинку не проживав та зареєстрованим у ньому не значився, земельну ділянку, не обробляв, благоустроєм та утриманням дворогосподарства не займався.

Позивач ОСОБА_1 зводячи на земельній ділянці 0,50 га, яку виділено як члену колгоспу ОСОБА_5 новий будинок достовірно знав, що земля і обидва будинки фактично по господарській книзі сільської ради значаться за ОСОБА_5, отже з дня реєстрації шлюбу (1974 року), дня будівництва (1979-1992 рр.) нового будинку добросовісно і відкрито, безперервно володів цим майном і після смерті останнього (ІНФОРМАЦІЯ_5 року) на протязі 35 років.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 квітня 2016 року рішення міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

УхвалоюВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 квітня 2016 року скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на обставинах, які наведені ним в позовній заяві та не врахування їх судом першої інстанції при розгляді справи.

Відповідач ОСОБА_2, її представник ОСОБА_8, заперечили подану апеляційну скаргу, просять її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись його на законність та обґрунтованість.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені заявленого позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено, що будинок АДРЕСА_1 Закарпатської області побудоване ним та його дружиною і йому виділялась земельна ділянка для його будівництва, що позивач був членом колгоспного двору на момент припинення його існування, оскільки він зареєстрований за вказаною адресою з 2008 року, а також, що оскаржуваними рішеннями та свідоцтвами порушуються його право власності на даний будинок, та не доведено наявність підстав для визнання за позивачем права власності на даний будинок за набувальною давністю.

З таким висновками погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,ч.2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи встановлено, що дворогосподарство АДРЕСА_1 Закарпатської області відносилось до колгоспного двору ( т. 1, а.с. 22-24).

Відповідно до довідки Верхньовизницької сільської ради від 1 червня 2011 року № 182 згідно записів погосподарської книги № 3 за 1953-1955 роки за адресою АДРЕСА_1, який побудований у 1946 році, були прописані ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, голова сім'ї, член сільськогосподарської артілі «Червоний Паритизан» та члени його сім'ї, в тому числі і ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка (а.с.4,7)

Позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 1 жовтня 1974 (а.с. 18).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

На час смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 року в дворогосподарстві були прописані ОСОБА_6 - дочка, ОСОБА_10 - син, ОСОБА_3 - онук.

На вказаній земельній ділянці у 1989 році був побудований новий житловий будинок, старий - був знесений.

Рішенням Верхньовизницької сільської ради від 27 лютого 1992 року «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво» ОСОБА_3 було надано в довічне успадковуване володіння земельну ділянку, площею 0,50 га на перебудову житлового будинку згідно проекту планування та забудови села по АДРЕСА_1

Згідно рішення виконавчого комітету Верхньовизницької сільської ради від 30 вересня 2002 року № 36 за ОСОБА_3 було оформлено право власності на домоволодіння в АДРЕСА_1 (а.с. 15) та видано свідоцтво право приватної власності на вказаний будинок (а.с. 16 т.1).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року (а.с. 20 т.1)

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 року (а.с. 21 т.1).

Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно - домоволодіння АДРЕСА_1, яку прийняла та оформила відповідач ОСОБА_2 (а.с. 60, 61 т.1).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що будинок № АДРЕСА_1 будувався ним разом з дружиною, а оскаржуваними рішеннями та свідоцтвом порушується його право власності на будинок. Також позивач посилається на те, що ОСОБА_3 не був останнім власником спірного будинку, не був землекористувачем земельної ділянки, яку виділено ОСОБА_5 як члену колгоспного двору.

Однак, позивачем, не подано належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували, що даний будинок побудований ним з дружиною ОСОБА_6 в період шлюбу, що їм у встановленому законом порядку відводилась земельна ділянка для будівництва вказаного будинку.

Позивачем також не подано доказів і не доведено, що він був членом колгоспного двору на момент припинення його існування.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилалася на те, що позивач ОСОБА_1 зареєструвався за адресою спірного домоволодіння лише у 2008 році після смерті матері її батька ОСОБА_9 з дозволу батька і вперше отримав паспорт громадянина України. До цього часу ОСОБА_1 не проживав в Україні і не мав права на приватизацію земельної ділянки. В період з 1986 по 1990 роки ОСОБА_1 взагалі не приїздив у спірне домоволодіння та знаходився на заробітках у м. Колима Російської Федерації. Будинок був побудований її батьком ОСОБА_3 у 1988 році, а з 1981 року він був головою колгоспного двору і тому на законних підставах став власником даного дворогосподарства.

Дані заперечення ОСОБА_2 заслуговують на увагу, оскільки підтверджуються матеріалами справи.

Зокрема, з довідки від 19.06.2002 року № 02/952, яка видана АО «Колимаенерго», вбачається, що позивач ОСОБА_1 в період з жовтня 1985 року по вересень 1990 року включно, працював в АО «Колимаенерго» і щомісячно отримував заробітну плату (а.с.108 т.2). Тобто, в цей час позивач не міг проживати у спірному будинку, що спростовує його твердження про те, що він з 1992 року відкрито, безперервно, добросовісно володіє спірним будинком.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду від 13 грудня 2011 року, яка залишена без змін Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання не чинним рішення виконавчого комітету Верхньовизницької сільської ради Мукачівського району від 30 вересня 2002 року №36 « Про оформлення права власності та реєстрацію домоволодіння в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3; визнання не чинним рішення сесії Верхньовизницької сільської ради від 31 травня 1994 року про надання ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку в с. В.Визниця 0,50га, з них : 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства; визнання не чинним рішення виконкому Верхньовизницької сільської ради від 27 січня 1994 року №4 про надання дозволу на безоплатну приватизацію земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,50га за ОСОБА_3; визнання не чинним рішення сесії Верхньовизницької сільської ради від 29 вересня 1992 року №5 про закріплення в довічне спадкове володіння за ОСОБА_3 земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,50га - відмовлено.

Даним судовим рішенням встановлено правомірність оформлення права власності та реєстрацію домоволодіння в АДРЕСА_1 за батьком відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та надання йому у власність за даною адресою земельної ділянки. Даним рішенням також встановлено, що позивач ОСОБА_1 у вказаному будинку прописаний та проживає з 04.08.2008 року.

З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено порушення його законних прав та інтересів та обґрунтовано відмовив у заявленому позові. Доводи апеляційної скарги повністю спростовуються вище вказаними матеріалами справи.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 січня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: