Справа № 363/3431/17 Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/500/18 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 55 21.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

встановила:

у вересні 2017 року ТзОВ «Комплекс Агромарс» звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що наказом №332 КА/к-п від 05.04.2011 року ОСОБА_2 прийнято на посаду водія автофургону «ISUZU NQR 71P» д.н.з.НОМЕР_1 автоколони №3 транспортного департаменту філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТзОВ «Комплекс Агромарс» та за згодою відповідачу доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

Відповідно до наказу №82 КА/к-п від 22.01.2013 року ОСОБА_2 переведено на роботу в ТзОВ «Компелекс Агромарс» на посаду водія автофургону та рефрижератора «SCANIA P380 LA» д.н.з.НОМЕР_2 автоколони №2 транспортного департаменту Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТзОВ «Комплекс Агромарс», а також доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

Робота ОСОБА_2 полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (мясопродукції), згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому-передачі. Враховуючи специфіку роботи відповідача, між позивачем та відповідачем укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №136-Е від 01.02.2014 року.

Наказом від 26.08.2016 року №860 КА/к-з ОСОБА_2 звільнений за власним бажанням.

За результатами проведеного перерахунку заборгованості у наказах «Про відшкодування збитків» розмір збитків від недовозів м'ясопродукції, з урахуванням «Норми природного убутку м'яса і м'ясопродукції при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах», розмір збитків від недовозів м'ясопродукції становить 2 332,16 грн.

Просило стягнути з ОСОБА_2, на користь ТзОВ «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 2 332 грн. 16 коп., а також стягнути з ОСОБА_2, на користь ТзОВ «Комплекс Агромарс» суму сплачених судових витрах.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду перої істанції, ТзОВ «Комплекс Агромарс» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального права, що у своїх висновках не відповідає обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідач був прийнятим на роботу в ТзОВ «Комплекс Агромарс» на підставі заяви написаної власноруч, тобто добровільно, а позивач не вчиняв будь - яких дій, які б спонукали або зобов'язували ОСОБА_2 на укладення трудового договору з позивачем.

Апелянт вважає, що трудові обов'язки, які були покладені на відповідача є законними, а договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які укладено на законних підставах з відповідачем, як з експедитором, такими, які породжують певні правові наслідки, зокрема повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження ТМЦ, які були передані відповідачу для виконання трудових обовязків.

При видачі матеріальних цінностей для перевезення кожного разу водій - експедитор підписував видаткову накладну (ТТН), яким засвідчував обсяги отриманої м'ясопродукції.

Під час передачі продукції контрагентами були виявлені факти нестачі, розмір якої підтверджується актами прийому - передачі (актами про розбіжності), підписаними відповідачем.

Враховуючи великі об'єми виробництва, безперебійну роботу виробничого процесу, ТзОВ «Комплекс Агромарс» укладаючи з відповідачем договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, прописав порядок ведення обліку, складання і передачі у визначеному порядку товарно - грошових та інших звітів про рух та рештки ввірених матеріальних цінностей, який повинен відбуватися за ініціативою працівника, який виступає другою стороною зазначеного договору.

Апелянт стверджує, що оскільки з відповідачем укладено договір, а матеріальні цінності передавалися йому за разовими документами, обидві з вищевказаних підстав вказують на те, що відповідач несе матеріальну відповідальність у повному розмірі заподіяної позивачу шкоди.

Також, стверджує, що розмір збитків нанесених відповідачем позивачу внаслідок недовозів м'ясопродукції становить 3 376,55 грн. що підтверджується Наказом «Про відшкодування збитків» та іншими документами по справі, однак, за результатами проведеного перерахунку загальний розмір збитків від недовозів м'ясопродукції позивача з урахуванням норм природного убутку становить 2 332,16 грн.

Просило рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що останній працював у позивача на посаді водія автофургону - рефрижератора та додатково виконував обов'язки експедитора в порядку суміщення посади.

Між сторонами укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до п.3 договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Також, зазначає, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності вищезазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладенна незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежать на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України).

Відповідач стверджує, що позивачем не надано доказів того, що саме своїми винними діями ОСОБА_2 завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наспупила (пояснення працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди).

Позивачем не вживалося жодних заходів для з'ясування причин нестачі продукції, також не надано доказів створення ним умов для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, що передбачені п.2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Відповідач просив залишити апеляційну скаргу ТзОВ «Комплекс Агромарс» без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу ТзОВ «Комплекс Агромарс», «Про прийняття» №332 КА/к-п від 05.04.2011 року прийнято ОСОБА_2 водієм автофургону «ISUZU NQR 71P» д.н.з.НОМЕР_1 автоколони №3 транспортного департаменту Гаврилівського птахівничого комплексу 06.04.2011 року, зі строком випробування 1 місяць, з оплатою праці відповідно до штатного розпису. Доручено ОСОБА_2 водію автофургону «ISUZU NQR 71P» д.н.з.НОМЕР_1 автоколони №3 транспортного департаменту Гаврилівського птахівничого комплексу з 06.04.2011 року, за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

01 лютого 2014 року між ТзОВ «Комплекс Аргомарс» та ОСОБА_2 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №136-Е, згідно умов якого, працівник, що займає посаду експедитора автоколони №2 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, і зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно до п.4 договору №136-Е від 01.02.2014 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Наказом ТзОВ «Комплекс Аргомарс» від 26.08.2016 року №860 КА/к-з «Про звільнення», звільнено ОСОБА_2 водія автофургону та рефрижератора «SCANIA P380 LA» д.н.з.НОМЕР_2 автоколони №2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку 26.08.2016 року за власним бажанням.

Згідно відомостей недовозів по водіям за період з 11.08.2016 року по 23.08.2017 року, за ОСОБА_2 не довезено товару на суму 4 247,56 грн..

Відповідно до наказу ТзОВ «Комплекс Агромарс» філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» №Н-15227 від 20.08.2016 року «Про відшкодування збитків» наказано бухгалтерії підприємства провести утримання із заробітної плати водії в рахунок погашення заподіяної підприємству шкоди, відповідно до законодавства України, з ОСОБА_2 - 1 847,43 грн.

З урахуванням утриманої суми з ОСОБА_2 та враховуючи наказ Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року №339 «Норми природного убутку м'яса і м'ясопродукції при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах», сума завданих збитків становить 2 332,16 грн.

Виконуючи свої трудові обов'язки відповідач в період з квітня 2011 року по серпень 2016 року здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції охолоджених тушки курчат-бройлерів, а також серця, печінка, крила, стегна, гомілки, шиї, голів, лапок.

Вказані товари ОСОБА_2 перевозив на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що представником позивача не надано жодного належного доказу наявності протиправної поведінки ОСОБА_2, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1,2 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Крім того, у абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам роз'яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України).

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги з'ясувала, що від ОСОБА_2 пояснення керівництвом підприємства щодо причини виникнення втрат м'ясо продукції не відбирались. Доказів, що він протягом року відмовлявся ознайомлюватись із наказами про відшкодування ним збитків, матеріали справи не містять. Ті акти, на які посилається позивач як на доказ, що ОСОБА_2 відмовився ознайомлюватись із наказом, судова колегія оцінює критично, оскільки неодноразово роботодавець видавав накази щодо працівника і жодного разу працівник із наказами не ознайомився. Даних про те, що ці накази виконувались і із заробітної плати працівника проводились відрахування матеріали справи також не містять. Ці обставини ставлять під сумнів своєчасність дій позивача щодо виявлення цих порушень, вчасного реагування на них відповідно до вимог трудового законодавства, відбирання від працівника пояснень, перевірки наявності умов для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей і вже після цього притягнення до відповідальності.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів, що ним створені умови для збереження працівником ввірених йому матеріальних цінностей, а тому не доведена вина працівника в їх частковій втраті, а отже відсутня підстава для відшкодування понесеної підприємством шкоди.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» залишити без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 26 лютого 2018 року.

Головуючий

Судді