АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» квітня 2018 року

м. Харків

справа № 635/1832/17-ц

провадження № 22ц/790/2142/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Комунальне підприємство «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області,

третя особа - директор Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області на рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року в складі судді Бобко Т.В.,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області, третя особа: директор Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який в подальшому уточнювала.

Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2007 року наказом № 27-я вона прийнята на роботу до Покотилівського ВКФ КП «ВКГ Харківського району» на посаду обходчика каналізаційних мереж.

Наказом № 4-К від 29 лютого 2012 року її звільнено з займаної посади у звязку з ліквідацією підприємства.

Наказом № 1-К від 01 березня 2012 року її прийнято до Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області на посаду оператора по обробці інформації та програмного забезпечення.

Зазначила, що протоколом № 1 від 19 березня 2015 року колективних зборів підприємства її обрано головою первинної профспілкової організації Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області.

Вказала, що наказом № 49-К від 20 вересня 2016 року про порушення трудової дисципліни їй оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань, а наказом № 2-К від 03 січня 2017 року про порушення трудової дисципліни їй оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань, а саме, вона не виконала розпорядження начальника абонентського відділу, а саме відмовилася розносити квитанцій абонентам з посиланням на посадову інструкцію, відповідно до якої вона повинна виконувати разові роботи, однак з цими наказами ознайомлено її не було та копії їй не видавались, про їх існування вона дізналась після отримання листа підприємства № 66/03 від 16 березня 2017 року на її звернення від 14 березня 2017 року.

Наказом № 12-К від 03 лютого 2017 року про порушення трудової дисципліни їй оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань, а саме вона в грубій формі спілкувалась з абонентом та відмовилась розібратися з його заборгованістю.

Наказом № 19-К від 28 лютого 2017 року до неї застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених Правилами внутрішнього трудового розпорядку з урахуванням застосування до неї дисциплінарних стягнень.

Наказом № 20-К від 28 лютого 2017 року її звільнено.

Зазначила, що порушень трудової дисципліни вона не допускала. Перед виданням наказів їй не пропонували надати пояснення; її не було ознайомлено зі змістом доповідних записок та скаргою абонента; посадові обовязки виконувала вона сумлінно, згоди профспілкової організації на накладення на неї дисциплінарного стягнення, як голови первинної профспілкової організації не було.

Вказала, що зі змісту наказів, на неї накладено дисциплінарне стягнення за невиконання нею посадових обовязків, а не за порушення трудової дисципліни. Описова частина оскаржуваних наказів не містить визначення, який саме дисциплінарний проступок вона вчинила. Відповідач обмежився лише загальним посиланням на невиконання з її боку поставлених перед нею завдань.

Зазначила, що при вирішенні питання щодо притягнення її до дисциплінарної відповідальності, як голови первинної профспілкової організації, роботодавець повинен подбати про наявність згоди виборного профспілкового органу, проте такої згоди профспілковий комітет не давав, керівництво підприємства до нього з цим питанням не зверталось.

Вказала, що накази від 28 лютого 2017 року було погоджено з первинною профспілковою організацією Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області згідно протоколу засідання профкому № 2 від 27 лютого 2017 року, однак на засідання профкому щодо розгляду питання про її звільнення її не запрошували та не зажадали письмових пояснень. Витяг з протоколу від 27 лютого 2017 року вона отримала після звільнення на її письмове звернення від 14 березня 2017 року. За текстом витягу з цього протоколу їй стало відомо, що головою первинної профспілкової організації підприємства є ОСОБА_3

Зазначила, що загальний розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу складає 31 473,68 грн.

Просила визнати незаконними та скасувати накази від 28 лютого 2017 року № 19-К про накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та № 20-К про звільнення ОСОБА_1; поновити її на посаді оператора по обробці інформації та програмного забезпечення Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області; стягнути з Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31 473,68 грн., стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 6400,00 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконними та скасовано наказ Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області № 19-К від 28 лютого 2017 року про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та наказ Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області № 20-К про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 3 статті 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора по обробці інформації та програмного забезпечення Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області з 28 лютого 2017 року; стягнуто з Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2017 року по 11 грудня 2017 року в сумі 29 241,62 грн.; стягнуто з Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2016,00 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; стягнуто з Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області на користь держави судовий збір в сумі 1920,00 грн.; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді оператора по обробці інформації та програмного забезпечення Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області з 28 лютого 2017 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць у розмірі 3165,33 грн. підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись з рішенням суду Комунальне підприємство «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, постановити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 відмовлялась від ознайомлення з наказами, про що складено не один акт відповідною комісією; що профспілкова організація, головою якої була ОСОБА_1, відмовлялася приймати листи підприємства щодо накладення на неї доган; що позивачем пропущено строк предявлення позову та не надано відповідного клопотання про його поновлення.

11 квітня 2018 року ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якій вона погоджується з рішенням суду, а апеляційну скаргу вважає необгрунтованою.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що накази про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та її звільнення видані підприємством з порушенням норм чинного трудового законодавства.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом № 1-К від 01 березня 2012 року ОСОБА_1 прийнято до Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області на посаду оператора по обробці інформації та програмного забезпечення. Під підпис її ознайомлено з Посадовою інструкцію оператора по обробці інформації та програмного забезпечення.

19 березня 2015 року ОСОБА_1 обрано головою первинної профспілкової організації Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області.

На підставі наказу № 49-К від 20 вересня 2016 року «Про порушення трудової дисципліни» за порушення трудової дисципліни та невиконання поставлених перед ОСОБА_1 завдань їй оголошено догану. Підставою для оголошення ОСОБА_1 догани була доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_4

Наказом № 2-К від 03 січня 2017 року «Про порушення трудової дисципліни» ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань. Із змісту цього наказу вбачається, що вона не виконала розпорядження начальника абонентського відділу та відмовилася розносити квитанції абонентам. В наказі зазначено, що своїми діями ОСОБА_1 порушила Посадову інструкцію оператора по обробці інформації, згідно якої зобовязана виконувати доручені разові роботи та пункт 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку для співробітників підприємства. Підставою для оголошення позивачу догани була доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_4

Наказом № 12-К від 03 лютого 2017 року «Про порушення трудової дисципліни» ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни та невиконання поставлених перед нею завдань, а саме: 03 лютого 2017 року оператор по обробці інформації ОСОБА_1, знаходячись на робочому місці, не виконала поставлені перед нею завдання, а саме в грубій формі спілкувалась з абонентом та відмовилась розібратися з його заборгованістю, чим порушила Посадову інструкцію оператора по обробці інформації в частині ведення роботи з населенням. Підставою для оголошення позивачу догани була скарга абонента від 02 лютого 2017 року, доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_4

Як вбачається з протоколу профспілкових зборів Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області № 1 від 06 лютого 2017 року ОСОБА_1 звільнено від виконання посадових обовязків голови первинної профспілкової організації Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» у звязку з неналежним їх виконанням та конфліктогенністю у колективі.

28 лютого 2017 року профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівскої селищної ради Харківського району Харківської області надано згоду на звільнення члена профспілки, оператора по обробці інформації Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_1 на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України у звязку з наявністю у неї трьох доган за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 знову порушила трудову дисципліну.

На підставі наказу № 19-К «Про накладання на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» від 28 лютого 2017 року до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених Правилами внутрішнього трудового розпорядку з рахуванням раніше застосованого до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Підставою для застосування дисциплінарного стягнення була доповідна записка начальника абонентського відділу ОСОБА_4 від 07 лютого 2017 року, акт про відмову ОСОБА_1І від письмових пояснень причин відмови вести роботу з неплатниками за водопостачання та водовідведення, накази про оголошення ОСОБА_1 доган за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку: № 49-К від 20 вересня 2016 року, № 2-К від 03 січня 2017 року, № 12-К від 03 лютого 2017 року, рішення профспілкового комітету первинної профспілкової організації Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 (протокол засідання профкому від 27 лютого 2017 року № 2).

28 лютого 2017 року наказом № 20-К ОСОБА_1 звільнено з посади оператора по обробці інформації та програмного забезпечення у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором і Правилами внутрішнього трудового розпорядку, на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За статтею 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

За частиною 1 статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно статей 148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За положеннями частини 2 статті 252 КЗпП України, частини 2 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Як вбачається з інформації Головного управління Держпраці у Харківській області № Т-296/Т-339/02.03/12.-14/4171 від 26 квітня 2017 року під час проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 щодо порушення законодавства про працю на Комунальному підприємстві «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області встановлено, що на підставі наказів № 49-К від 20 вересня 2016 року, № 2-К від 30 січня 2017 року, № 12-К від 03 лютого 2017 року до ОСОБА_1 застосовані дисциплінарні стягнення у вигляді доган за порушення трудової дисципліни. Разом з тим, під час перевірки адміністрацією Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області не надано документів, що підтверджують факт отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу, членом якого є ОСОБА_1, про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, чим порушено вимоги частини 2 статті 252 КЗпП України.

Доказів отримання попередньої згоди профспілкового органу щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не надано підприємством як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції.

Посилання представника підприємства в апеляційній скарзі на те, що директор Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області звертався до первинної профспілкової організації щодо надання дозволу про застосування до ОСОБА_1, яка є членом профспілкової організації, догани є безпідставними, оскільки матеріали справи доказів щодо цього (направлення та отримання звернень профспілковим органом) не містять, не надано їх і до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що підприємством в порушення вимог частини 2 статті 252 КЗпП України, частини 2 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» притягнуто ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за відсутності попередньої згоди виборного профспілкового органу, членом якого вона є, тобто, підприємством не дотримано порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Крім того, слід зазначити, що дисциплінарна відповідальність настає лише в разі вчинення працівником дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком визнається винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього законодавством про працю, колективним і трудовим договорами трудових обов'язків.

Безпосередні обов'язки працюючих закріплені в статті 139 КЗпП та правилах внутрішнього трудового розпорядку. Конкретні завдання та обовязки працівника, його права та відповідальність закріплюються у посадовій інструкції. Саме за невиконання або неналежне виконання працівником з його вини таких трудових обов'язків може настати дисциплінарна відповідальність цього працівника.

Невиконання наказу чи розпорядження посадової особи становить дисциплінарний проступок і може викликати застосування до працівника заходів правового впливу.

Разом з тим, якщо працівник відмовився виконувати або неналежно виконав роботу чи завдання, не передбачені трудовим договором або посадовою інструкцією, то це не може вважатися порушенням, оскільки роботодавець не вправі вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (стаття 31 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи згідно Посадової інструкції оператора по обробці інформації та програмному забезпеченню ОСОБА_1 зобовязана забезпечувати достовірний облік щодо відпуску води споживачам; вносити інформацію в базу даних щодо показань водоміру, оплати за воду та каналізацію; проводити перерахунок платежів за водоспоживання та водовідведення; вести роботу з неплатниками води та каналізації; своєчасно та якісно виконувати доручені разові роботи.

Як вбачається з наказу № 49-К від 20 вересня 2016 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни за невиконання поставлених перед нею завдань.

Між тим, із змісту наказу не вбачається, в чому саме полягає порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни та які саме поставлені посадовою особою завдання нею не виконані.

Матеріали справи не містять доказів того, що 20 вересня 2016 року ОСОБА_1 не виконувалася робота, передбачена посадовою інструкцією, а також не надано доказів того, що її зобовязано виконати конкретне завдання і таке завдання не виконане нею.

Наказом № 2-К від 03 січня 2017 року «Про порушення трудової дисципліни» ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання поставлених перед нею завдань. Із змісту цього наказу вбачається, що вона не виконала розпорядження начальника абонентського відділу та відмовилася розносити квитанції абонентам. В наказі зазначено, що своїми діями ОСОБА_1 порушила Посадову інструкцію оператора по обробці інформації, згідно якої зобовязана виконувати доручені разові роботи та пункт 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку для співробітників підприємства.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що начальником абонентського відділу ОСОБА_4 03 січня 2017 року ОСОБА_1 взагалі надавалося відповідне розпорядження.

Вказані обставини підтверджуються інформацією Головного управління Держпраці у Харківській області № Т-296/Т-339/02.03/12.-14/4171 від 26 квітня 2017 року, наданої за результатами перевірки щодо порушення законодавства про працю на Комунальному підприємстві «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області.

Не містять матеріали справи і до суду апеляційної інстанції їх також не надано, (акти відмови позивача від надання письмових пояснень 20 вересня 2016 року та 03 лютого 2017 року), що ОСОБА_1 щодо застосування до неї дисциплінарних стягнень відмовилась від дачі письмових пояснень.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність наказів № 49-К від 20 вересня 2016 року, № 2-К від 03 січня 2017 року та № 12-К від 03 лютого 2017 року, оскільки доказів отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу, членом якого на той час була ОСОБА_1, про притягнення її до дисциплінарної відповідальностіне було, як і не було підстав для видання зазначених наказів.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Із розяснень, які містяться в пунктах 18, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, слід з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника. При цьому суди не вправі визнавати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. При розгляді таких спорів судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 статті 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до положень частини 1 статті 147 КЗпП України звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, зокрема, за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, суд повинен з'ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі наказу № 19-К «Про накладання на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» від 28 лютого 2017 року до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених Правилами внутрішнього трудового розпорядку з урахуванням застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Наказом від 28 квітня 2017 року за № 20-К її звільнено з роботи за пунктом 3 статті 40 КЗпП України з підстав систематичного невиконання без поважних причин обовязків, покладених Правилами внутрішнього трудового розпорядку з рахуванням застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання чи неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Проте, із змісту наказу № 19-К від 28 лютого 2017 року не вбачається, який конкретно дисциплінарний проступок вчинила ОСОБА_1, в чому саме полягає порушення нею трудової дисципліни. Будь яких доказів вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку матеріали справи не містять.

Враховуючи, що звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, а докази вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку відсутні, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що законних підстав для застосування до ОСОБА_1 28 лютого 2017 року дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не було.

Із розяснень, які містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що за передбаченими пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або Правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Отже, підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків, при цьому систематичним невиконанням трудових обов'язків вважається факт третього порушення за умови, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення, крім того таке звільнення допускається тільки з вини працівника.

Проте, матеріали справи не містять доказів систематичного невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, покладених на ОСОБА_1 трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, 08 лютого 2017 року адміністрацією Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» направлено лист до профспілкової організації підприємства про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 Їй оформлено три запрошення на засідання профспілкової організації: 10 лютого 2017 року, 13 лютого 2017 року, 27 лютого 2017 року. Разом з тим, відсутні дані, що підтверджують факт надання цих запрошень та отримання їх ОСОБА_1 У звязку з неявкою ОСОБА_1 на засідання профспілкового комітету, розгляд заяви спочатку відкладено на 10 лютого 2017 року, а в подальшому, в порушення частини 2 статті 43 КЗпП України, - на 27 лютого 2017 року.

27 лютого 2017 року надано згоду на звільнення ОСОБА_1 за відсутності даних щодо її повідомлення про засідання профспілкового комітету, та за відсутності клопотання про розгляд заяви за її відсутності, що свідчить про порушення профспілковою організацією при наданні попередньої згоди на звільнення положень частини 3 статті 43 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи, що накази № 19-К від 28 лютого 2017 року та № 20-К від 28 лютого 2017 року є незаконними, оскільки звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням процедури та вимог закону, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді оператора по обробці інформації та програмного забезпечення Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області з 28 лютого 2017 року.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося в лютому 2017 року, її середня заробітна плата повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за грудень 2016 року та січень 2017 року.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього ж Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком ( пункт 8 Порядку).

Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області № 266/12 від 11 грудня 2017 року заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи становила: грудень 2016 року 2720,00 грн., січень 2017 року 2254,08 грн. Фактична кількість відпрацьованих ОСОБА_1 робочих днів в грудні 2016 року 22 дні, в січні 2017 року 11 днів. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 150,73 грн.

Розмір середньоденної заробітної плати визначено Комунальним підприємством «Водопровідно-каналізаційне господарство» та становить (2720,00 + 2254,08)/ (22+11)=150,73 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 150,73 грн., середньомісячна заробітна плата 3165,33 грн. Вимушений прогул позивача з 01 березня 2017 року по 11 грудня 2017 року становить 194 робочих дня. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню, з підприємства, складає 194 х 150,73 грн. = 29241,62 грн., а не 31473,68 грн. як зазначено ОСОБА_1

Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 137 ЦПК України Витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 47, 48 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статтях 133, 137, 141 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу за договором про надання правової допомоги від 22 березня 2017 року № 42, представником позивача - адвокатом ОСОБА_5, яка діє на підставі зазначеного договору, були надані позивачу послуги з надання правничої допомоги на загальну суму 6400,00 грн., які були сплачені позивачем, що підтверджується квитанцією до прибуткового ордера № 1 від 06 листопада 2017 року.

Зменшуючи розмір судових витрат з 6400,00 грн. до 2016,00 грн., суд першої інстанції правильно зазначив, що вказана сума не відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та перевищує встановлений цим законом граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а саме 640,00 грн. за годину.

Таким чином, виходячи з зазначеного представником ОСОБА_1 часу, витраченого на вчинення певних дій, розмір компенсації витрат на правову допомогу, яка підлягає відшкодуванню визначено, виходячи з попередньої консультації щодо характеру спірних правовідносин (1 година) 640,00 грн., вивчення та правового аналізу матеріалів справи (1 година) 640,00 грн., підготовки процесуальних документів (1 година) 640,00 грн., участі у судових засіданнях 22 вересня 2017 року, 18 жовтня 2017 року, 06 листопада 2017 року ( 9 хвилин) 96,00 грн., а всього на суму 2016,00 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи повно, надавши належну оцінку доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водопровідно-каналізаційне господарство» Покотилівської селищної радиХарківського району Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

ОСОБА_6

Повний текст постанови складено 20 квітня 2018 року.