АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/631/18 Справа № 191/1226/17 Головуючий у 1 й інстанції - Бондаренко Г. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Дніпро 27 лютого 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Синельниківської районної ради в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та позбавлення права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у квітні 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, враховуючи останні уточнення, просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, яке належить їй на праві власності, шляхом зняття з реєстрації відповідача та позбавлення його права користування житловим приміщенням /а.с.2-3, 42-44/.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що спірне житлове приміщення належить позивачу на праві приватної власності. В травні 2012 року відповідач звернувся з проханням тимчасово зареєструвати його за адресою позивача, ув зв'язку з тимчасовими складнощами в отриманні реєстрації за іншою адресою. Позивачу було обіцяно, що за першою її вимогою відповідач зніметься з реєстраційного обліку. За таких обставин, у травні 2005 року відповідача було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1, де він і мешкає на даний час. Також позивач зазначає, що відповідач не є членом її родини і ніколи їм не був. Відповідач веде антисоціальний спосіб життя та постійно зловживає спиртними напоями. З травня 2014 року позивач звернулася до відповідача з проханням знятися з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою, проте він добровільно знятись з реєстрації відмовляється, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні власним майном.

Рішенням Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с.66-67/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закони на які вона посилалася у своїй позовній заяві /а.с.71-73/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 24 травня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1070, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.5, 6/.

ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_2, що встановлено з даних у суді першої інстанції показань свідків. Дані обставини сторони не заперечують.

У відповідача та ОСОБА_4, доньки позивача, є спільна неповнолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження виданим повторно 18 грудня 2009 року за актовим записом № 14 /а.с.24/.

З наданої відповідачем довідки від 27 травня 2017 року, виданої головою квартального комітету, вбачається, що з травня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мешкали разом за адресою АДРЕСА_2. Після придбання житлового будинку 24 травня 2004 року відповідач мешкає за адресою АДРЕСА_1 /а.с.34/.

09 грудня 2005 року ОСОБА_3 було зареєстровано у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1, на даний час відповідач проживає за цією адресою. Дані обставини підтверджуються довідкою підписаною головою Іларіонівської селищної ради від 19 червня 2017 року та копією домової книги /а.с. 7-8, 26/.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що відповідача було зареєстровано у спірному житловому будинку за згодою власника, та як члена сім'ї, оскільки ОСОБА_3 проживав однією сім'єю разом з донькою позивача з якою має спільну дитину.

Твердження позивача про те, що у 2012 році ОСОБА_3 звернувся до неї з проханням тимчасово його зареєструвати за її адресою, в зв'язку з тимчасовими складнощами в отриманні реєстрації за іншою адресою, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки відповідач зареєстрований у спірному будинку починаючи з грудня 2005 року.

При вирішенні даного спору колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї (в тому числі колишній член сім"ї) власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Проте, жодних належних доказів на підтвердження створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні своїм будинком суду надано не було. Посилання позивача на антисоціальний спосіб життя відповідача та зловживання ним спиртними напоями не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Таким чином, відповідач має право користування спірним будинком, яке було ним набуто у встановленому законом порядку.

Судом встановлено фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють спірні правовідносини, перевірено доводи та надані сторонами докази.

Посилання апелянта у скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду. Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення даного спору.

Враховуючи наведені норми закону, дослідивши надані сторонами докази та встановивши обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія судів приходить до висновку, що підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, відсутні.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта