АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2018 року м. Чернівці

справа № 727/7763/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд»

відповідачі ОСОБА_1, обслуговуючий кооператив «Житловий-будівельний кооператив «Проспект»

апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 грудня 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Семенко О. В.

встановив:

В серпні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» (далі - ТзОВ «Гіпербуд») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та обслуговуючим кооперативом «Житловий-будівельний кооператив «Проспект» (далі - ЖБК «Проспект»).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 грудня 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Гіпербуд» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції між ЖБК «Проспект» та ОСОБА_1 15 березня 2017 року укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгове приміщення), під номером 225, загальною площею 42,3 кв.м., яке розташоване по вулиці АДРЕСА_1 в місті Чернівці (а.с.29).

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання правочину недійсним з огляду на наступне.

Згідно частин 1, 2 статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 876 ЦК України встановлено, що власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» 17 лютого 2011 року, № 3038-VI замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Відповідно до частини 4 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року визнано протиправними дії Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради щодо реєстрації 4 січня 2017 року за номером №ЧВ27 в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, внесених змін в Дозвіл на виконання будівельних робіт від 29 серпня 2012 року №ЧВ9.

Зобов'язано Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради скасувати реєстрацію від 4 січня 2017 року за номером №ЧВ27 в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, внесених змін в дозвіл на виконання будівельних робіт від 29 серпня 2012 року №ЧВ9.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року вказану вище постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року залишено без змін.

Вказаними рішеннями встановлено, що 4 травня 2012 року між Чернівецькою міською радою та ТзОВ «Гіпербуд» укладено договір оренди земельної ділянки №7800, за умовами якого, на підставі рішення 22 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 29 березня 2012 року №457, Чернівецька міська рада надала, а ТзОВ «Гіпербуд» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями торгово-офісними приміщеннями, яка знаходиться у АДРЕСА_1

Рішенням 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 27 серпня 2015 року №1692 «Про припинення договору оренди землі від 4 травня 2012 року №7800 укладеного між Чернівецькою міською радою та ТзОВ «Гіпербуд» вирішено розірвати договір оренди землі від 4 травня 2012 року №7800, укладений між Чернівецькою міською радою та ТзОВ «Гіпербуд» в односторонньому порядку.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18 лютого 2016 року №926/1470/15, залишеною без змін Постановою Вищого господарського суду України від 27 липня 2016 року №926/1470/15, визнано недійсним рішенням 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 27 серпня 2015 року №1692 «Про припинення договору оренди землі від 4 травня 2012 року №7800 укладеного між Чернівецькою міською радою та ТзОВ «Гіпербуд».

29 серпня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області видано ТзОВ "Гіпербуд" дозвіл на виконання будівельних робіт №ЧВ9 на будівництво на вказаній земельній ділянці будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І - черга будівництво торгового центру) за адресою АДРЕСА_1. Генеральний підрядник - Дочірнє підприємство приватного підприємства "Капітал інвест груп "Чернівцібудінвест".

Згідно звіту Приватної аудиторської фірми "ЕКСПРЕС-АУДИТ" «Про фактичні результати стосовно відображення в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності ТОВ «Гіпербуд» станом на 30 вересня 2016 року сума витрат ТзОВ «Гіпербуд» на будівництво об`єкту "будинок з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І - черга будівництво торгового центру)" за адресою АДРЕСА_1" складає 47663752 гривень 69 копійок.

ТзОВ «Гіпербуд», як замовник будівництва зазначений в дозволі на виконання будівельних робіт від 29 серпня 2012 року № ЧВ 9 не передавав прав на будівництво спірного об'єкта іншому замовнику та не повідомляв про це орган державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до положень частини 7 статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пункту 33 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466.

24 жовтня 2016 року між Чернівецькою міською радою та ЖБК «Проспект» укладено договір оренди землі №10303 за умовами якого Чернівецька міська рада надає, а ЖБК "Проспект" приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,3000 га, кадастровий номер НОМЕР_1. Договір укладено строком на десять років по 24 жовтня 2019 року.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 6 лютого 2017 року №926/4124/16 визнано недійсним договір оренди землі №10303 від 24 жовтня 2016 року укладений між Чернівецькою міською радою та ЖБК «Проспект».

З наведеного судового рішення, яке вступило в законну силу, вбачається, що замовником будівництва, яке знаходиться по АДРЕСА_1 є позивач ТзОВ «Гіпербуд», а не відповідач ЖБК «Проспект».

ЖКБ «Проспект» неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торгівельний комплекс, який знаходиться по АДРЕСА_1, в тому числі і на приміщення, яке було предметом спірного договору купівлі-продажу.

Наказом Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1871/5 скасовано державну реєстрацію права власності ЖБК «Проспект» на торговий центр, який знаходиться по АДРЕСА_1, в тому числі і право власності на нежитлове приміщення, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу (а.с.12-13).

Отже оспорюваний договір не відповідає вимогам ст. 658 ЦК України, яка передбачає, що право на продаж товару має власник товару.

В результаті укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, під номером 225, загальною площею 42,3 кв.м., яке розташоване по вулиці АДРЕСА_1 в місті Чернівці від 15 березня 2017 року порушено права ТзОВ «Гіпербуд», як замовника будівництва, а саме позивач позбавлений права здати будівництво в експлуатацію та оформити право власності на новостворене нерухоме майно.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ТзОВ «Гіпербуд» до ОСОБА_1, ЖБК «Проспект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід задовольнити частково .

Договір купівлі-продажу від 15 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ЖБК «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвою Н.В. слід визнати недійсним відповідно до положень ст.ст. 203, 215, 658 ЦК України.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір слід визнати недійсним у зв'язку з тим, що він був укладений за наявності заборони здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об'єктів нерухомого майна, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101 та реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 101, які знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1), встановленої ухвалою Львівського Апеляційного господарського суду від 15 березня 2017 року(а.с.15-17).

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України (в редакції чинній на момент вирішення справи судами) поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

З огляду на зазначене та встановлені судами обставини про продаж спірної квартири 22 липня 2015 року, тобто коли судове рішення про скасування арешту на квартиру не набуло законної сили, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірна квартира станом на час укладення оспорюваного договору фактично перебувала під судовою забороною на відчуження, а отже наявні правові підстави передбачені статтями 203, 215 ЦК України для визнання такого правочину недійсним. При цьому укладенням вказаного договору порушені права позивача, оскільки дії відповідача по розпорядженню квартирою, що перебуває під судовою забороною утруднюють реальне та ефективне виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.

Такий правових висновок Верховний Суд виклав у постанові від 1 лютого 2018 року у справі № 489/7535/15-ц.

Отже, суд може зробити висновок про недійсність договору купівлі-продажу тільки у разі наявності підстав недійсності правочину та за умови того, що наявність таких підстав порушує право позивача.

Укладення спірного договору купівлі-продажу при наявності вжитих ухвалою Львівського Апеляційного господарського суду від 15 березня 2017 року заходів забезпечення позову не порушує права позивача у цій справі, оскільки зазначені види забезпечення позову накладалися з метою забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, ухваленого на користь ТзОВ «Київ Капітал Інвест», яке є позивачем у справі №926/4124/16.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що опорюваний договір слід визнати недійсним, оскільки він є удаваним правочином.

Згідно статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи ЖБК «Проспект» не набув на законних підстава право власності на торговий центр, який знаходиться по АДРЕСА_1 та відповідно на спірне нежитлове приміщення.

За таких обставин відповідач не мав права розпоряджатися спірним майном, в тому числі укладати щодо нього угоди купівлі-продажу або інші угоди.

Помилковими є доводи скарги про те, що договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, оскільки голова правління ЖБК «Проспект» не мала повноважень на підписання вказаного договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що в договорі купівлі-продажу допущена описка, а саме помилково зазначено дату протоколу установчих зборів кооперативу №1 від 22 січня 2005 року замість 22 січня 2015 року.

Також помилковими є доводи скарги про те, що договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, оскільки сторони договору порушили порядок розрахунків, встановлений постановою правління НБУ від 6 червня 2013 року №210, а також відсутні докази сплати ОСОБА_1 на користь ЖБК «Проспект» коштів за придбане майно.

Як вбачається із змісту договору, а саме пункту 4 сторони домовились про те, що нежитлове приміщення (торгове приміщення), під номером 225, загальною площею 42,3 кв.м., яке розташоване по вулиці АДРЕСА_1 в місті Чернівці продається за 372 350 гривень (а.с.29).

Зміна сторонами умов договору щодо розрахунку за придбане нерухоме майно не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Помилковими є доводи представника відповідачів про те, що апелянт не є стороною оспорюваного правочину, а тому не може вимагати визнання такого правочину недійсним та застосування реституції.

Так, згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові № 6-605 цс 16 від 25 травня 2016 року.

Відповідно до правил частини 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання до суду апеляційної скарги) встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову.

З квитанції №0.0.810599104.1 від 19 липня 2017 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1600 гривень (а.с.5).

З платіжного доручення №579 від 3 січня 2018 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 2400 гривень (а.с.119).

Отже, з ОСОБА_1, ЖБК «Проспект» на користь ТзОВ «Гіпербуд» по 2000 гривень з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 грудня 2017 року скасувати.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» до ОСОБА_1, обслуговуючого кооперативу «Житловий-будівельний кооператив «Проспект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгове приміщення), під номером 225, загальною площею 42,3 кв.м., яке розташоване по вулиці АДРЕСА_1 в місті Чернівці від 15 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та обслуговуючим кооператив «Житловий-будівельний кооператив «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макєєвою Надією Василівною.

Стягнути з ОСОБА_1, обслуговуючого кооперативу «Житловий-будівельний кооператив «Проспект» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» по 2000 (дві тисячі) гривень з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 20 лютого 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна