Справа №473/2893/17 21.02.2018
Провадження №22-ц/784/296/18
Справа № 473/2893/17 Головуючий суду першої інстанції Вуїв О.В.
Провадження № 22ц/784/296/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Вуїва О.В. в залі судового засідання в м. Вознесенську, о 16:40 год. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики,

В С Т А Н О В И В:

4 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 654 607 грн.

Позивач зазначав, що14 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов якого він позичив ОСОБА_4 500 000 грн. для ведення підприємницької діяльності за умови повернення вказаної суми рівними частками по 41 667 грн. до 15 числа кожного місяця протягом одинадцяти місяців, тобто до 15 червня 2015 року. Того ж числа, вказаний договір позики був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області.

Між тим, відповідач не виконав взятих на себе боргових зобов'язань.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 500 000 грн., інфляційні витрати за час прострочення за період з 16 червня 2015 року по 1 вересня 2017 року в сумі 121 402 грн. та 33 205 грн. - 3 процента річних від простроченої суми за весь період прострочення з 16 червня 2015 року по 1 вересня 2017 року.

Крім того, 4 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до того ж суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 465 987 грн. 51 коп. обґрунтовуючи тим, що 13 червня 2014 року він також позичив відповідачу 238 000 грн., про що останнім було складено розписку із зазначенням дати повернення до 20 жовтня 2014 року. Між тим, ОСОБА_4 зобов'язання по поверненню коштів не виконав та на його звернення щодо повернення позики не реагував.

У зв'язку з викладеним та посилаючись на вимоги ст. ст. 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на його користь 238 000 грн. боргу, а також витрати від інфляції за весь час прострочення - 207 526 грн. 51 коп. та три відсотка річних від простроченої суми в розмірі 20 461 грн.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2017 року обидва позови об'єднано в одне провадження у цивільній справі за № 473/2893/17.

Рішенням того ж суду від 13 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 13 червня 2014 року в розмірі 97 705 грн., інфляційні витрати за період з 21 жовтня 2014 року по 1 вересня 2017 року в розмірі 152 824 грн. 21 коп., а також три проценти річних від простроченої суми за період з 21 жовтня 2014 року по 1 вересня 2017 року в розмірі 16 311 грн. 27 коп., а всього в загальному розмірі 266 840 грн. 48 коп.

Також стягнуто з ОСОБА_4на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 14 червня 2014 року в розмірі 416 666 грн., інфляційні витрати за період з 16 червня 2015 року по 1 вересня 2017 року в розмірі 100 416 грн. 51 коп., а також три проценти річних від простроченої суми за період з 16 червня 2015 року по 1 вересня 2017 року в розмірі 27 671 грн.19 коп., а всього в загальному розмірі 544 753 грн. 70 коп. Крім того, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 8 115 грн. 94 коп. судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за договором позики від 14 червня 2014 року частково в розмірі 365 134 грн. 84 коп. та відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу за розпискою від 13 червня 2014 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи скаржник мотивував тим, що розписка від 13 червня 2014 року не містить посилання на виконання попереднього договору позики від 1 грудня 2011 року, вона є безгрошовою, а відтак договір позики є неукладеним. Також районним судом до спірних правовідносин не застосовано позовну давність та неправильно обрахована сума боргу за договором позики від 14 червня 2014 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 з доводами апеляційної скарги не погодився та наполягав на обґрунтованості прийнятого судом рішення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за договорами позики від 13 червня та 14 червня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст.ст. 1046, 1047 ЦК України позичальник, отримавши грошові кошти на певний строк, не повернув їх в обумовлений сторонами строк, а тому зобов'язаний повернути їх позикодавцеві (позивачу) у повному обсязі з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання зобов'язання.

Такий висновок районного суду, на думку колегії суддів, відповідає встановленим обставинам справи та ґрунтуються на нормах закону.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2014 року між сторонами був укладений договір позики про що відповідачем було складено письмову розписку такого змісту: « Я, ОСОБА_4, проживаючий за адресою АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_3 інд. код НОМЕР_2 позичив у ОСОБА_3 гроші в сумі 238 000 грн., які зобов'язуюсь повернути протягом 4 місяців до 20 жовтня 2014 року» (а.с. 114).

За період з 13 серпня 2015 року по 2 вересня 2017 року на виконання зобов'язань за цим договором позики відповідачем було сплачено позивачу 140 295 грн. (а.с. 87-100, 176).

Крім цього, 14 червня 2014 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 500 000 грн. для ведення підприємницької діяльності за умови повернення вказаної суми рівними частками по 41 667 грн. до 15 числа кожного місяця протягом одинадцяти місяців, тобто до 15 червня 2015 року (а.с. 5-7).

Пунктом 8 цього договору передбачено, що у разі прострочення виконання зобов'язання за цим договором позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Отже, з урахуванням наведених норм матеріального права, суд першої інстанції дослідив докази у справі, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що 13 червня 2014 року між сторонами було укладено договір, який за своєю правовою природою є договором позики грошових коштів.

Посилання відповідача, що на підтвердження договору позики надана розписка, яка є безгрошовою, а тому договір позики є неукладеним, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відтак розписка про отримання в борг коштів за своєю суттю є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.

Немає правового значення й той факт, що зазначена розписка була надана відповідачем на визнання та підтвердження грошового боргу, який існує між сторонами з 2011 року, так як сторони договору позики визначили суму боргу та термін його повернення.

Крім того, ст. 1051 ЦК України передбачає право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Між тим, відповідач не тільки не оспорив зазначений договір, а й протягом 2015-2017 років виконував свої зобов'язання щодо повернення коштів за цим договором позики.

Доводи скаржника в частині неправильного обрахування суми заборгованості за договором позики від 14 червня 2014 року, зокрема, не врахування судом сплачених відповідачем грошових сум на виконання цього договору, що підтверджується наданими у справі дублікатами чеків, спростовуються поясненнями самого ж відповідача в суді першої інстанції, за якими надані чеки є підтвердженням оплати боргу за договором позики від 13 червня 2014 року.

Безпідставними є твердження скаржника, що районним судом до спірних правовідносин не застосовано позовну давність, так як судом застосована позовна давність, зокрема, до платежів за липень та серпень 2014 року за договором позики від 14 червня 2014 року, а саме, сума боргу за ці місяці не зарахована до суми боргу, який був стягнутий з відповідача.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України для скасування або зміни судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги сплата судового збору у розмірі 11 124 грн. 80 коп. була відстрочена до ухвалення апеляційною інстанцією судового рішення у справі та до теперішнього часу ця сума не сплачена, то вона підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 11 124 грн. 80 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 22 лютого 2018 року.