АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» травня 2018 року

м. Харків

справа № 633/268/17-ц

провадження № 22ц/790/2805/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кружиліної О.А., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Приватний нотаріус Печенізького районного нотаріального округу Кормілець М.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 28 березня 2018 року в складі судді Смирнова В.А.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Печенізького районного нотаріального округу Кормілець Микола Петрович про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 Спадкоємцями є він та дочка померлої ОСОБА_3

Вказав, що після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно у вигляді двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Проте, він вважає, що до складу спадкового майна входить ще й квартира АДРЕСА_1.

12 листопада 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування цієї квартири.

Зазначив, що договір дарування спірної квартири укладено його матір'ю помилково, оскільки вона потребувала сторонньої допомоги в силу свого похилого віку та захворювання, та вважала, що укладає договір довічного утримання.

Вказав, що ОСОБА_3 до укладення договору дарування разом зі своєю сім'єю деякий час проживала у квартирі матері, оскільки за місцем її постійного проживання у м. Єнакієве Донецької області велися бойові дії внаслідок проведення антитерористичної операції. На момент укладення договору його мати була похилого віку, їй виповнилось 72 роки, вона постійно хворіла, а з осені 2014 року її самопочуття погіршувалось, вона потребувала сторонньої допомоги і, сподіваючись отримати її від відповідача, подарувала їй своє єдине житло.

Вважав, що фактична передача подарованого майна не відбулась, оскільки мати продовжувала проживати у зазначеній квартирі до своєї смерті, продовжувала сплачувати комунальні платежі, а відповідач не надавала їй жодної допомоги.

Вказав, що останні півроку до смерті його мати, він самостійно доглядав за нею та надавав всю необхідну допомогу. Увесь вільний час після роботи проводив з нею та поховав її після смерті, а відповідач у вказаній квартирі не проживала.

Вважав, що ОСОБА_5, як людина похилого віку, і за станом здоров'я потребувала сторонньої допомоги та догляду, погодилася на передачу спірної квартири, яка була її єдиним житлом, та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_3 лише за сподівання та умови довічного надання допомоги та догляду й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та обдарованою.

Просив визнати договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 12 листопада 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - недійсним.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 28 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; провести розподіл судових витрат відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовна заява мотивована не тим, що дарувальник не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, а тим, що договір дарування укладено помилково, оскільки дарувальник неправильно сприймала фактичні обставини угоди, що вплинуло на волевиявлення особи при укладенні договору дарування замість договору довічного утримання; що факт того, що ОСОБА_5 бажала за життя переоформити квартиру на відповідача, встановлено лише з показань деяких свідків; що фактична передача подарованого майна не відбулась, дарувальник була особою похилого віку, мала захворювання - злоякісну пухлину, спірне житло було у неї єдиним, і вона продовжувала проживати у ньому після укладення договору дарування до своєї смерті; що сукупність наданих доказів підтверджує наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття дарувальником фактичних обставин правочину, що вплинули на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була, і має істотне значення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів, що при укладенні договору дарування ОСОБА_5 помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була, і має істотне значення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтв про народження ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (до шлюбу - ОСОБА_1І.).

Згідно довідки від 29 жовтня 2014 року № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції ОСОБА_3, яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2, перемістилася з району проведення антитерористичної операції до АДРЕСА_1.

12 листопада 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений Приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Кормільцем М.П. та зареєстрований у реєстрі за № 934, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка належала дарувальниці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 листопада 2001 року Печенізькою районною радою за реєстровим номером № 557 та зареєстровано у Печенізькому МПТІ 28 листопада 2001 року за реєстровим номером № 33/181.

Із пункту 5 вказаного договору вбачається, що у зазначеній квартирі залишається зареєстрованою ОСОБА_5, яка зніматися з реєстрації не буде.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Як вбачається з медичної карти амбулаторного хворого № 43/08 ОСОБА_5 мала злоякісну пухлину щитоподібної залози, ракову інтоксикацію.

Згідно довідки Виконавчого комітету Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області ОСОБА_5 на момент смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1.

З висновку щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання від 15 липня 2016 року, складеного начальником СРПП Печенізького ВП лейтенантом поліції Великим П.С. за участі завідувача амбулаторією № 2 с. Мартове Мілещенка В.А., ІНФОРМАЦІЯ_1 до Печенізького ВП по телефону надійшло повідомлення від громадянина ОСОБА_9 про виявлення трупа ОСОБА_5, яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1. Вхід до житла особи та огляд трупа здійснено з дозволу дочки померлої ОСОБА_3, яка останні три місяці проживала разом зі своєю матір'ю та виявила її труп.

Після смерті ОСОБА_5, 16 березня 2017 року між її спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про поділ спадкового майна, відповідно до умов якого спадкоємці прийняли спадкове майно заявами, частки якого є рівними та складають по ? кожному, а саме: у спадщину до ОСОБА_1 перейшло право приватної власності на землю, площею 2,9285 га, яка розташована на території Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області і передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; у спадщину до ОСОБА_3 - право власності на земельну ділянку, площею 2,9284 га, яка розташована на території Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області і передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 березня 2017 року ОСОБА_1 отримав право власності на землю, площею 2,9285 га, яка розташована на території Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області і передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно вимог частин 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, наданих в пункті 19 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини 1 статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року та 21 жовтня 2015 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1124цс15 від 11 листопада 2015 року при вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначений договір дарування укладено між матір'ю та дочкою, яка три останні місяця до смерті своєї матері проживала разом з нею. Проживання ОСОБА_5 після укладання договору в спірній квартирі відповідало змісту договору, зокрема, пункту 5 договору, яким передбачено, що дарувальник не буде зніматися з реєстрації у подарованій квартирі.

Матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_5 за життя зверталася до правоохоронних органів щодо втрати права власності на спірну квартиру або до суду з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним у зв'язку з помилкою чи інших обставин, оскільки мала намір укласти договір довічного утримання, або розірвання договору дарування.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник не заперечували, що ОСОБА_5 за життя не зверталася ані до суду, ані до правоохоронних органів щодо порушення її права власності.

Як зазначено у частині 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, як вбачається з матеріалів справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення договору дарування від 12 листопада 2015 року відбулося під впливом помилки з боку його матері ОСОБА_5, яка не розуміла, що вчиняє договір дарування, а не договір довічного утримання, неправильно сприймала обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була, і має істотне значення, не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки рішення суду залишено без змін, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 28 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.А.Кружиліна

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 04 травня 2018 року