Номер провадження: 22-ц/785/1099/18
Номер справи місцевого суду: 520/8613/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

при секретарі: Бахірко А.Г.,

за участю: позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 29 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

21 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6., третя особа ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником будинку №38 за адресою м.Одеса 6-та станція Люстдорфської дороги 3-я лінія з 25.06.1969р. у якому з грудня 1996 року зареєстрована відповідачка, як його онука та дочка третьої особи у справі ОСОБА_7, про що не заперечували учасники процесу, однак ОСОБА_6 не мешкає у ньому більше ніж 20 років без поважних причин, оскільки вона постійно проживає разом зі своєю матірю ОСОБА_7 за іншою адресою.

Тому ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідачка є її донькою, яка постійно хворіє та її потрібен постійний догляд. Відповідач ОСОБА_6 до суду не зявилась, про час та місце розгляду справи вона сповіщалась належним чином.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 29 травня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції третя особа ОСОБА_7 не зявилась, але про розгляд справи вона була сповіщена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання нею судової повістки. Відповідачу ОСОБА_6, відповідно до ст. 128 ЦПК України, судову повістку було надіслано на адресу її реєстрації та яка була зазначена нею в її апеляційній скарзі.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За змістом ст.ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що апелянт ОСОБА_6 була належним чином сповіщена про час та місце розгляду справи, неотримання нею повісток є зловживанням наданими правами, враховуючи ті обставини, що апелянт в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся неодноразово належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Колегія суддів враховує, що апелянт, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд його скарги в Інтернеті - мережі на офіційній сторінці апеляційного суду Одеської області.

Тому, слід визнати, що апелянт самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та не зявляється в судові засідання до апеляційного суду Одеської області з неповажних причин.

ОСОБА_5 того, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6, потребує постійного стороннього догляду, а тому постійно проживає разом із своєю матірю ОСОБА_7, яка повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином.

Тому у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок №38 по 6 станції Люстдорфської дороги, 3-я лінія, в м. Одесі на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 01 вересня 1960 року, право власності зареєстровано 25 червня 1969 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрові книзі під №277 на арк.132, книга 133 (а.с. 5-8, 8зв.).

На теперішній час у будинку зареєстровані позивач ОСОБА_4 та його онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 31 грудня 1996 року, що підтверджується довідкою Органу самоорганізації населення квартальний комітет «Дерибасівка» в м. Одесі №284 від 13 липня 2016 року (а.с. 3).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_7, є дочкою позивача ОСОБА_4 та матірю відповідачки, після реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 вони придбали житловий будинок №32 по 6 станції Люстдорфської дороги, 3-я лінія, в м. Одесі, знялись з реєстраційного обліку по спірному будинку №38 й стали мешкати у придбаному будинку №32 з дочкою, відповідачкою ОСОБА_6.

Відповідачка ОСОБА_6 залишається зареєстрованою у спірному будинку №38, більш десяти років не користується ним, що порушує права позивача ОСОБА_4В, як власника будинку та учасника Великої Вітчизняної Війни, оскільки він вимушений сплачувати комунальні послуги за відповідачку та не може скористатись субсидією.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачка ОСОБА_6 не проживає у спірному будинку №38 понад встановленого законом строку без поважних причин, чим створює перешкоди позивачу, який є особою похилого віку, у володінні й користуванні будинком, адже він вимушений сплачувати за комунальні послуги, виходячи з кількості зареєстрованих у будинку осіб, тому його права підлягають захисту шляхом визнання відповідачки ОСОБА_6 такою, що втратила право користування спірним будинком.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Посилання відповідачки ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що вона не проживала у спірному будинку №38 з поважних причин, оскільки є інвалідом 2 групи з дитинства й вимушена проживати з матірю за іншою адресою, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства позивач був зобовязаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які посилалася як на заперечення проти позову, а саме, відсутність у спірному будинку №38 понад встановленого законом строку з поважних причин.

Однак в порушення зазначених норм процесуального права відповідачка ОСОБА_6 не довела належним чином те, що вона була відсутня у спірному будинку №38 понад десять років з поважних причин.

Вимагаючи задоволення позову, позивач ОСОБА_4 послався на положення ст. ст. 71, 72 та 163 ЖК УРСР.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

У ст. 72 ЖК УРСР зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що у разі відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частино першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і четвертої статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сімї не звільняє їх від виконання обовязків за договором найму житлового приміщення.

У пункті 10 постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року Верховний Суд України розяснив, що у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сімї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сімї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сімї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сімї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_6 з моменту придбання батьками житлового будинку №32 по 6 станції Люстдорфської дороги, 3-я лінія, в м. Одесі й зняття їх з реєстраційного обліку не проживає у спірному будинку №38, тобто понад шість місяців без поважних причин, що підтверджується:

актом від 13 липня 2016 року про не проживання відповідачки ОСОБА_6 з 1996 року, підписаному ОСОБА_9, проживаючим по сусідству, у будинку №41, та ОСОБА_10, проживаючої у будинку №37, підписи яких завірені керівником Органу самоорганізації населення квартальний комітет «Дерибасівка» в м. Одесі (а.с.4),

свідченнями свідків, допитаних у судовому засіданні 29 травня 2017 року, ОСОБА_11, яка засвідчила, що відповідачка не проживає у спірному будинку №38 більше пяти років, та ОСОБА_12, яка засвідчила, що відповідачка не приживає у спірному будинку №38 більш двадцяти років, вона проживає весь час з батьками у житловому будинку №32, який розташований напроти будинку №38,

визнанням цього факту третьою особою ОСОБА_7 у судовому засіданні,

копією висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду від 19 лютого 2014 року, з якого вбачається ОСОБА_6 проживає з матірю ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1.

В своїй апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_6 стверджує, що у 2000 році після зняття з реєстраційного обліку батьки домовились з позивачем ОСОБА_4 про те, що за нею буде зберігатися реєстрація в житловому будинку №38, що свідчить про те, що вона визнає, що не користується спірним будинком з 2000 року (а.с. 92).

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам розяснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Отже, реєстрація (прописка) у будинку №38 є адміністративним актом, який сам собі не свідчить про те, що відповідачка ОСОБА_6 зберегла за собою право користування житловий будинком, якщо вона там не проживала понад шести місяців без поважних причин.

В даному випадку наявність у відповідачки ОСОБА_6 інвалідності 2 групи з дитинства й необхідності проживати з матірю, та того, що вона страждає на психічне захворювання й щорічно знаходиться на стаціонарному лікуванні в психіатричному закладі, не свідчить про поважність причин відсутності у спірному будинку № 38, оскільки судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що з моменту придбання батьками будинку №32 по 6 станції Люстдорфської дороги, 3-я лінія, в м. Одесі й зняття їх з реєстраційного обліку відповідачка весь час проживає з ними й не користується спірним будинком №38. Як було зазначено вище вона визнала в апеляційній скарзі те, що з 2000 року лише зберігає реєстрацію за адресою спірного будинку.

Заслуговує на увагу те, що при розгляді справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що матері відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 06 липня 2009 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 лютого 2018 року.

Те, що після смерті дружини позивача - ОСОБА_13, померлої 27 лютого 2016 року, була заведена спадкова справа (а.с. 99) й її дочка ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги за законом має право на частину спадщини, у даному випадку не може служити підставою для зберігання за відповідачкою ОСОБА_6 реєстрації за адресою спірного будинку №38.

Таким чином, відповідачкою ОСОБА_6 не доведено в судовому засіданні те, що вона не проживала в спірному будинку №38 з поважних причин й зберегла право користування ним, тому ці доводи не приймаються до уваги.

Дійсно, встановлено, що відповідачка ніколи не була членом сімї власника будинку, позивача ОСОБА_4, тому суд першої інстанції помилково застосував положення ст. 405 ЦК України, але зазначена обставина не може служити підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Доводи відповідачки ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що позивачем ОСОБА_4 не доведено те, що зберігання відповідачкою реєстрації за адресою спірного будинку перешкоджає здійсненню права власності на спірний будинок №38, не приймається до уваги за таких підстав.

У пункті 33 постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Виходячи з положень статей 16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право й припинення права власності особи на будинок (квартиру) у звязку припиненням права членів її сім'ї на користування цим житлом.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що наявність у відповідачки ОСОБА_6 реєстрації за адресою спірного будинку №38 порушує права позивача на здійснення повноважень власника будинку.

Згідно п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів №5 від 14.01.2009р.), за умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку, та осіб, які проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).

Отже, у звязку наявністю у відповідачки ОСОБА_6 реєстрації за адресою спірного будинку №38, позивач ОСОБА_4 вимушений проводити сплату за житлово-комунальні послуги за відповідачку, що порушує його права як власника будинку.

Твердження відповідачки ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд розглянув справу за її відсутності, не повідомивши про час і місце судового засідання, чим порушив її процесуальні права, передбачені ст. ст.27, 31 ЦПК України, не можуть служити підставою для відмови у позові за таких підстав.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України, який був чинний на час вирішення справи, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_6 викликалася в судове засіданні 16 лютого 2017 року,16 березня 2017 року та 29 травня 2017 року, але усі рекомендовані поштові повідомлення про вручення судової повістки про виклик ОСОБА_6 в суд повертались до суду у звязку із спливом строку їх зберігання у поштовому відділенні.

Однак, матеріалами справи підтверджується, що відповідачка ОСОБА_6 проживає разом з матірю, третьою особою ОСОБА_7, яка неодноразова зверталась до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи й приймала участь у судовому засіданні 29 травня 2017 року, отже відповідачці з достовірністю було відомо, що в Київському районному суді м. Одеси розглядається справа за позовом ОСОБА_4 й про розгляд справи, у тому числі 29 травня 2017 року, але вона не проявила належної зацікавленості про стан розгляду справи в апеляційному суді, скористалась своїми процесуальними правами на власний розсуд й не зявилася в суд.

В Рішенні по справі «Каракуця проти України» від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06від 04 травня 2006 року (остаточне 16 травня 2017 року) Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, а також визнав неприйнятними скарги заявників за статтею 8 Конвенції, у тому числі з тих підстав, що заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 376 ЦПК України (2017р.) передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутність відповідачки ОСОБА_6 в судовому засіданні не призвела до неправильного вирішення справи й не може бути підставою для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та обєктивно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм належну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й у ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м.Одеси від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 13 лютого 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

ОСОБА_2

ОСОБА_3