ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1539/18Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/4817/185/18 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

секретар - Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2018 року, повний текст якого складено 3 вересня 2018 року, ухвалене суддею Вийванко О.М. у цивільній справі №607/1539/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з вказаним позовом, та з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд її малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у її супроводі, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3, за межі України - до Королівства Нідерланди, в період з липня по вересень 2018 року, 2019 та 2020 року.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка має намір поїхати разом із сином ОСОБА_5 до Короліства Нідерланди. Метою поїздки є відпочинок дитини, ознайомлення із життям за кордоном, розширення кругозору та світосприйняття, що відповідає інтересам дитини, зокрема покращенню стану здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Однак, батько дитини у наданні нотаріально засвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон відмовляє.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Надано ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Королівства Нідерланди з малолітньою дитиною - сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_1 на наступні періоди: з 1 жовтня по 30 листопада 2018 року, з 1 липня по 31 серпня 2019 року, з 1 липня по 31 серпня 2020 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати. Вказує, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, оскільки позивачем не доведено доцільність здійснення поїздки саме до Королівства Нідерланди та не надано будь-яких доказів щодо погіршення стану здоров'я дитини. Крім цього, не може братись до уваги посилання суду на запрошення в Королівство Нідерланди від громадянина даної держави - ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів того, що у помешканні громадянина Королівства Нідерландів наявні сприятливі умови для проживання дитини, забезпечення її стабільного психологічного та соціального розвитку, останній не перебуває в зареєстрованому шлюбі із позивачкою, не є усиновлювачем, опікуном чи піклувальником дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судове засідання не з"явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв"язку з тим, що він перебуває на стаціонарному лікуванні в офтальмологічному відділенні Тернопільської університетської лікарні. Однак, колегія суддів не вбачає підстав для визнання зазначених ОСОБА_3 причин неявки поважними, так як долучена ним довідка Тернопільської університетської лікарні видана 12.11.2018 року і з її змісту не вбачається, що станом на 19.11.2018 року він перебуває на лікуванні і ця обставина перешкоджає йому з"явитися до суду. Окрім цього, з таких самих підстав справа уже відкладалася та відповідачу надано можливість особисто з"явитися в суд.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не повідомила суд про причину неявки. Дата та час судового засідання були погоджені із нею при відкладенні справи 13.11.2018 року.

За таких обставин, з врахуванням вимог ст. 371 ЦПК України колегія суддів вважає, що неявка відповідача та його представника не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які проти задоволення апеляційної скарги заперечили та вважають, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 разом із матір'ю ОСОБА_1 Вказана обставина відповідачем не заперечується.

ОСОБА_1 має намір разом з дитиною відвідати Королівство Нідерланди з метою ознайомлення із життям за кордоном, розширення кругозору та світосприйняття, що відповідає інтересам дитини, сприяє духовному та моральному розвитку.

Однак, відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини у визначений позивачкою період за межі України - до Королівства Нідерланди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати території України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Враховуючи, що позивачка піклується про дитину, дбає про її гармонійний фізичний і духовний розвиток, тому надання дозволу на тимчасові виїзди дитини з матір"ю за кордон, із зазначенням періоду перебування, назви країни, здійснених з метою відпочинку та оздоровлення дитини, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що батько має рівні права з матір"ю при вирішенні питання щодо пересування дитини за межі України, він не позбавлений батьківських прав та бере активну участь у розвитку дитини, колегія суддів зазначає, що зазначені доводи не можуть слугувати підставою для відмови у виїзді дитини за межі України без згоди батька, оскільки вирішальне значення мають інтереси дитини, а не одного з батьків. Короткострокова відсутність дитини на території України не позбавляє батька брати участь у вихованні дитини та у спілкуванні з нею.

Положення про рівність прав та обов"язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законом можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскілька сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано доказів доцільності поїздки дитини саме у Королівство Нідерланди, наявне у справі запрошення в Королівство Нідерланди від громадянина даної держави Ден Бур Франсіско Габріеля є сумнівним і не повинно прийматись судом до уваги, вказаний громадянин не є чоловіком позивачки, усиновлювачем дитини, відсутні докази доброчесності та порядності вказаного громадянина, а також відсутні докази того, що у помешканні вказаного громадянина наявні сприятливі умови для проживання дитини, колегія суддів оцінює критично, так як відповідачем не зазначено і судом не встановлено, що подорож до Королівства Нідерланди створює загрозу для безпеки дитини чи є інші поважні причини, які б свідчили про недоцільність такої подорожі дитини разом з матір"ю. Мати, рівнозначно із батьком, є відповідальним за безпеку дитини, її життя та здоров"я, в тому числі під час подорожі за межі України. Зазначені відповідачем заперечення, без належного їх обгрунтування, не є підставою для відмови у задоволенні позову. У справі відсутні докази, які б свідчили про те, що позивачка як матір дитини не здатна забезпечити сину належних умов перебування під час відпочинку за межами України.

Відповідачем не наведено і судом не встановлено жодних обмежень чи заборон, які б унеможливили тимчасовий виїзд дитини за кордон разом з матір"ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що з врахуванням правової позиції Верховного Суду України у справі №6-33303ск15 існує можливість ухвалення судом рішення лише на разовий виїзд без згоди батька, а надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов"язків батьків відносно виховання дитини, колегія суддів вважає безпідставними, так як справа №6-33303ск15 була розглянута не Верховним Судом України, а Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 16.03.2016 року) і в цій справі встановлено інші фактичні обставини справи - не вказано державу прямування та часовий проміжок перебування дитини у цій державі, а судом першої інстанції надано дозвіл на виїзд дитини до досягнення нею 18-річного віку.

Крім цього, можливість надання судовим рішенням дозволу на кілька виїздів дитини без згоди батька на певний період, із зазначенням конкретного часового проміжку (його початку та закінчення), країни перебування, відповідає практиці Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №757/9006/16-ц, провадження №61-6150св18).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2018 року.

Головуюча

Судді