Справа № 152/1852/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 лютого 2018 року м. Шаргород

Cправа №152/1852/17

Провадження №2/152/38/18

Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - адвоката Філатова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на спадкування земельної частки (паю) за законом,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

27.11.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Шаргородського районного суду з вказаним позовом до Слободо-Шаргородської сільської ради, у якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 право на земельну частку (пай) площею 2,02 умовних кадастрових гектари, відповідно до сертифікату серії НОМЕР_2, виданого Шаргородською РДА 26.10.1999 року, яка перебувала у власності КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5, яка на день смерті проживала в АДРЕСА_1, де зараз проживає вона.

Після смерті ОСОБА_5 залишилася спадщина, яка складається із житлового будинку та права на земельну частку (пай), належного останній на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, який спадкодавець отримала 26.10.1999 року.

На постійне місце проживання у м. Шаргород із с. Будне ОСОБА_5 переїхала у 1989 році, купила будинок та отримала земельну ділянку, почавши будувати новий будинок.

Позивачка зсилається на те, що тривалий час, а саме з 1980 року проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю, тобто понад 20 років, а також, що ОСОБА_5 її удочерила.

Після смерті ОСОБА_5 вона похоронила останню.

14.06.2002 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 на будинок останньої.

26.10.1999 року ОСОБА_5 отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

На момент смерті ОСОБА_5 спадщина складалася із житлового будинку та права на земельну частку (пай), відповідно до правовстановлюючих документів.

Вважає, що оскільки вона та спадкодавець ОСОБА_5 разом проживали, остання передала їй свій житловий будинок, сертифікат на право на земельну частку (пай), інші документи, то це свідчить про прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_5

Вона та ОСОБА_5 проживали разом, мали взаємні права та обов'язки, були пов'язані спільним побутом, тобто їх відносини мали всі ознаки сім'ї, проте Кодексом про шлюб та сім'ю України поняття сім'ї не визначалося та такі відносини не були врегульовані.

Вважає, що відповідно до ЦК України, що діє з 01.01.2004 року, вона має право на успадкування майна та майнового права ОСОБА_5, котра померла в 2001 році, зокрема, згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень та правилами ст.1264 ЦК України.

У пунктах 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що його положення застосовуються до тих цивільних правовідносин, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності, а правила Книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята до набрання чинності Кодексом.

У поданій 05.02.2018 року заяві по суті (а.с.83-84) - відповіді на відзив на позовну заяву представником позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (а.с.17) зазначено, що ст.ст.3, 55 Конституції України визначається, що людина, її життя та здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, захищаються судом. Загальнолюдські цінності втілені у діючому ЦПК України, який основною засадою визначає верховенство права та застосування, в тому числі, практики ЄСПЛ.

Нині діючим ЦК України значно розширене коло спадкоємців в порівнянні з Цивільним кодексом УРСР, який писався більшовицькою владою, котра за основу його взяла цивільний кодекс Наполеона 1804 року.

Згідно з діючим ЦК України можна успадкувати не лише майно, а й право на майно. Померла у 2001 році ОСОБА_6 мала право на майно, яке передала ОСОБА_1, з котрою прожила понад 20 років.

Все життя ОСОБА_5 працювала у колгоспі в с. Слобода-Шаргородська, мала право на земельну частку (пай), що підтверджується сертифікатом НОМЕР_4, який вона передала ОСОБА_1 і не оформила право власності на вказану земельну ділянки через смерть.

Вважає безпідставним посилання відповідача у відзиві на те, що, у відповідності до постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року правила книги шостої діючого ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, що відкрилася до 01.07.2003 року, а, оскільки ОСОБА_5 померла двома роками раніше, спадщину після смерті останньої приймає держава, в особі сільської ради, так як це суперечить Конституції України, яка підлягає застосуванню в цьому випадку, як закон, що прийнятий 1996 року.

За нормами Конституції України та європейського законодавства, на думку представника позивача, земельна ділянка повинна бути успадкована ОСОБА_1, яка прожила все життя з ОСОБА_5, тому вважає, що при прийнятті рішення суд не може керуватися твердженнями Верховного Суду і ігнорувати принцип змагальності сторін, оскільки позивачка викладає обставини справи, які мали місце насправді, а відповідач посилається на застаріле ствердження ВСУ.

Позивачка повинна успадкувати право ОСОБА_5 на земельну частку (пай), оскільки прожила з нею більше 20 останніх років, після смерті ОСОБА_5 здійснила її поховання, а остання бажала все своє майно передати тому, хто її доглядав.

Слободо-Шаргородська сільська рада не може претендувати на спадщину після смерті ОСОБА_5

Совість сторін у цій справі повинна відповідати принципам верховенства права, справедливості, загальнолюдським цінностям, тому суд, при ухваленні рішення повинен застосувати положення Конституції України, європейське законодавство, судову практику ЄСПЛ, а не застаріле законодавство.

Крім того, вважає, що суд зобов'язаний взяти до уваги волю померлої ОСОБА_5, яка бажала передати все своє майно ОСОБА_1, яка її оберігала.

В судовому засіданні під час вступного слова та заключного слова в судових дебатах позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи заяв по суті справи - позовної заяви та відповіді на відзив, зсилаючись на ті самі обставини. Просять задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Просять суд звернути увагу на те, що ЦК УРСР в ред.1963 року не мав поняття спадкування, а ЦК України розширив поняття спадкування, роз'яснив порядок дії ЦК в часі, зокрема, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлює його дію в часі щодо цивільних правовідносин, що виникли до набрання ним чинності, але продовжують існувати після набрання ним чинності. Вважають, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України і продовжують існувати дотепер, тому суду слід застосовувати норми діючого ЦК при вирішення вказаного спору.

Представник відповідача - Слободо-Шаргородської сільської ради - адвокат Філатов А.В. (а.с.46-48) 09.01.2018 року та 09.02.2018 року подав до суду заяви по суті - відзив на позовну заяву ОСОБА_1 та заперечення на відповідь на відзив (а.с.64-65, 87).

У відзиві представник відповідача зазначив, що відповідач заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, виходячи з із того, що свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що понад 20 років проживала однією сім'єю з ОСОБА_5, яка її удочерила, а після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, що складається з будинку по АДРЕСА_1 та земельної частки (паю), яка знаходиться на території Слободо-Шаргородської сільської ради. Успадкувавши вище зазначений будинок позивачка вважає, що має право на спадкування і земельної частки (паю) відповідно правил ЦК України (в ред. 2004 року), так як проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років, право на що передбачене п.п.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Проте, в п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в ред. 2004 року) зазначено, що правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України в редакції 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року, а у разі відкриття спадщини до вказаної дати застосовується чинне на той час законодавство. Якщо ж спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК (в ред. 2004 року) і строк на її прийняття не закінчився до 01 01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

В узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування у яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, де спадщина відкрилася та була прийнята до 01.01.2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного кодексу 2003 року, а застосовуються норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Так, за правилами ст.ст.529-531 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), спадкоємцями за законом могли бути діти (в тому числі усиновлені); дружина і батьки (усиновителі) померлого; дитина померлого, яка народилася після його смерті, онуки і правнуки спадкодавця, якщо на час відкриття спадщини не було в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем, брати та сестри померлого, дід, баба померлого, непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам, як тим що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, що передбачено ч.1 ст.534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року).

З актового запису про народження позивачки вбачається, що її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з копії паспорта, - що остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, в с. Будне, що відносилося до Слободо-Шаргородської сільської ради, а 25.08.1982 року вона уклала шлюб з ОСОБА_9

Крім того, в архіві відділу ДРАЦСу та в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутні відомості про наявність рідних чи усиновлених дітей у ОСОБА_5, а за заповітом, посвідченим 06.02.1988 року, ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_1 тільки житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1.

Також, 01.08.2017 року державним нотаріусом Шаргородської ДНК відмовлено позивачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), так як вона не підпадає ні під яку чергу спадкування.

Відповідач вважає, що правовідносини щодо спадкування майна ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, регулюються нормами ЦК УРСР (в ред. 1963 року).

Так, розділом VII ЦК УРСР (в ред.1963 року) не передбачалося право на спадкування особами, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини. Крім того, оскільки ОСОБА_5 позивачку ОСОБА_1 не усиновляла та не заповідала останній земельну частку (пай), остання не є спадкоємцем за законом чи заповітом на вказану земельну частку (пай), тому вимоги позивачки ОСОБА_1 не відповідають чинному законодавству.

Крім того, відповідач вважає, що відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не відповідає вимогам ч.3 ст.179 ЦПК України, оскільки в ній відсутні посилання на відповідні докази і конкретні норми права, на підставі яких суд міг би визнати право на спадкування земельної частки (паю) за особою, яка не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом ОСОБА_5

У судовому засіданні під час вступного та заключного слова представник відповідача адвокат Філатов А.В. підтримав доводи заяв по суті справи - відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, зсилаючись на ті самі обставини. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наведених у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив підстав.

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача

Позивач ОСОБА_1 27.12.2017 року подавала до суду заяву про розгляд справи за її позовом у порядку спрощеного позовного провадження (а.с.51), яка залишена без задоволення судом, оскільки справи про спадкування, відповідно до п.2 ч.4 ст.274 ЦПК України розглядаються лише у порядку загального позовного провадження (а.с.55-56).

27.12.2017 року позивач ОСОБА_1 подавала до суду заяву про виклик свідків (а.с.61), яка розглянута судом у підготовчому засіданні та відповідне клопотання задоволено.

30.01.2018 року позивач ОСОБА_1 подавала до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання у відсутності її представника ОСОБА_2 (а.с.73).

У попередньому судовому засіданні, що проводилося за нормами ЦПК в редакції, що діяла до 15.12.2017 року, представник відповідача Заболотний І.С. заявив клопотання про витребування: від Шаргородської державної нотаріальної контори спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5; від Шаргородського районного відділу ДРАЦСу інформації про усиновлення (удочеріння) ОСОБА_5 ОСОБА_1, яке задоволено судом (а.с.28).

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Відповідно до ухвали суду від 28.11.2017 року відкрито провадження у справі за нормами ЦПК України в ред. 2004 року (а.с.19).

08.12.2017 року у справі проведено попереднє судове засідання за нормами ЦПК України в ред. 2004 року та постановлено ухвалу за його наслідками (а.с.28).

Згідно з ухвалою суду від 27.12.2017 року прийнято рішення про продовження розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого судового засідання, запропоновано відповідачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.55-56).

30.01.2018 року у справі проведено підготовче засідання та постановлено ухвалу за його наслідками про призначення судового засідання для розгляду справи по суті, встановлено позивачу ОСОБА_1 строк для подання до суду відповіді на відзив відповідача, а відповідачеві для подання заперечень на відповідь на відзив (а.с.78-79).

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення

Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо визнання права на спадкування земельної частки (паю) за законом.

Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Шаргород Вінницької області померла ОСОБА_5, що вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5, виданого Шаргородським районним відділом РАЦСу Вінницької області ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.6).

ОСОБА_5 мала у власності житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданим Шаргородської міською радою народних депутатів 18.02.1999 року за №292, що підтверджується оглянутими матеріалами спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 (а.с.38).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_5 мала право на земельну частку (пай) розміром 2,02 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) вартістю 6826 грн. у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району, що підтверджується сертифікатом серії НОМЕР_2, виданим 26.10.1999 року головою Шаргородської РДА на підставі рішення Шаргородської РДА за №183 від 12.08.1999 року, оригінал якого представлено позивачкою для огляду в судовому засіданні, а копія міститься в матеріалах справи (а.с.16).

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться на вул. Піонерській в м. Шаргород заповіла ОСОБА_1, що підтверджується заповітом від 06.02.1988 року, посвідченим в м. Шаргород державним нотаріусом Сорокою Д.В., який міститься у матеріалах спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 (а.с.40).

Позивачка ОСОБА_1 14.06.2002 року прийняла та оформила спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_12 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Вказана обставина підтверджується матеріалами спадкової справи №370/02 від 14.06.2002 року до майна померлої ОСОБА_5, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.06.2002 року, посвідченим державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Цимбалюком І.М. (а.с.35-42).

Таким чином, спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася та була прийнята спадкоємцем за заповітом ОСОБА_1 до набрання чинності ЦК України, тому вказані правовідносини регулюються ЦК УРСР, який діяв на момент відкриття і прийняття спадщини.

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 помилково стверджує у позовній заяві про те, що ОСОБА_5 її удочерила, оскільки, відповідно до повідомлення Шаргородського районного відділу ДРАЦСу ГТУЮ у Вінницькій області від 12.12.2017 року №3670-16.31-112, в архіві відділу та в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутні відомості про наявність дітей рідних чи усиновлених у ОСОБА_5.

Згідно з актовим записом про народження №56 від 09.11.1964 року, складеним виконкомом Слободо-Шаргородської сільської ради на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьками вказані ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с.43).

Після одруження 25.08.1982 року з ОСОБА_9 позивачці присвоєно прізвище «ОСОБА_1» (а.с.5).

Таким чином, ОСОБА_1 не була членом сім'ї ОСОБА_5 і не входила до кола спадкоємців за законом за нормами ЦК УРСР в ред. 1963 року, статтями 529-531 якого встановлено, що спадкоємцями за законом могли бути діти (у тому числі усиновлені); дружина і батьки (усиновителі) померлого; дитина померлого, яка народилася після його смерті; онуки і правнуки спадкодавця, якщо на час відкриття спадщини не було в живих того із їх батьків, хто був би спадкоємцем; брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері; непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

Згідно із ч.1 ст.534 ЦК УРСР в ред. 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його ( не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Щодо свого права на земельну частку (пай) ОСОБА_5 заповітного розпорядження на ім'я ОСОБА_1 не зробила.

За законом, в силу вимог ст.ст.529-531 ЦК УРСР в ред.1963 року ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_5, в тому числі на спадкування права на земельну частку (пай), не має.

Так як ОСОБА_1 не підпадає ні під яку чергу спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 за нормами ЦК УРСР в ред. 1963 року, то державним нотаріусом Шаргородської ДНК Масилюк Р.М. відмовлено у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала в колективній власності КСП «Обрій» с. Слобода-Шаргородська площею 2,02 умовних кадастрових гектари без визначення меж в натурі (на місцевості), що вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.08.2017 року за №1285/02-31 (а.с.9).

У вказаній постанові нотаріусом роз'яснено порядок оскарження постанови, але позивач ОСОБА_1 не оскаржила її в порядку, передбаченому законом.

У вступному слові ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 стверджували, що не погоджуються із постановою нотаріуса, але не оскаржували її, так як звернулися із позовом про визнання права на спадкування права на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_5

При цьому, суд вважає помилковими ствердження позивачки та її представника у заявах по суті - позові, відповіді на відзив, а також у вступному і заключному слові та в додаткових поясненнях відповідно до вимог ст.241 ЦПК України про те, що спірні правовідносини щодо права ОСОБА_1 на спадкування за законом права на земельну частку (пай) ОСОБА_5 виникли до набрання чинності ЦК України і продовжують існувати після набрання ним чинності, тому до них слід застосовувати п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України і вимоги ст.1264 ЦК України, якою передбачено четверту чергу спадкоємців за законом, якими є особи, що проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем однією сім'єю приблизно 20 років до часу відкриття спадщини.

Ці ствердження є помилковими, оскільки правовідносини з приводу права ОСОБА_1 на спадкування за законом права на земельну частку (пай) ОСОБА_5 не виникли до набрання чинності ЦК України, так як за нормами ЦК УРСР в ред.1963 року ОСОБА_1 взагалі не входила до кола спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 і успадкувала належний спадкоємцю житловий будинок за заповітом, тобто є спадкоємцем за заповітом щодо тієї частини майна, відносно якої спадкодавець зробив заповітне розпорядження.

З огляду на зазначене суд відхиляє ствердження позивача та її представника про застосування до спірних правовідносин абзацу другого п.4 Прикінцевих та перехідних положень і вимог ст.1264 ЦК України.

З наведених вище мотивів суд відхиляє посилання позивачки як на докази підставності позовних вимог на показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17, які в суді надали показання про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали як сім'я та вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, оскільки вказані обставини щодо проживання ОСОБА_1 однією сім'єю з ОСОБА_5 не входить до предмету доказування у цій справі, а показання свідків не мають правового значення для вирішення спору, який розглядається.

З цих же мотивів суд відхиляє посилання позивача ОСОБА_1 як на докази для вирішення означеного спору на довідки виконкому Шаргородської міської ради від 22.01.2002 року за №172 та від 22.06.2017 року за №2170 (а.с.7, 10) про факт спільного проживання в одному будинку АДРЕСА_1 позивачки з ОСОБА_5 до дня смерті останньої.

Також, суд відхиляє докази, надані ОСОБА_1, зокрема, договір купівлі-продажу 02.12.1982 року будинку в с. Гибалівка, укладений між ОСОБА_5 та довіреною особою виконкому Гибалівської сільської ради; витяг з протоколу №2 засідання правління колгоспу «Україна» с. Гибалівка від 09.02.1983 року про розгляд заяви ОСОБА_5 про виділення їй земельної ділянки для будівництва житлового будинку; довідку колгоспу «Україна» за №173 від 29.12.1982 року про виділення ОСОБА_5 присадибної ділянки; страхові свідоцтва про сплату страхових платежів ОСОБА_5 за будинок (а.с.11-15), оскільки вказані письмові документи не мають доказового значення для вирішення спору, який розглядається у цій справі.

Таким чином, виходячи з аналізу доказів та цивільного законодавства, яке підлягає застосуванню при вирішенні вказаного спору, суд вважає помилковими ствердження позивача та її представника про те, що наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права на спадкування права на земельну частку (пай) за законом після смерті ОСОБА_5, оскільки вказана обставина не підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи до заяв по суті - позову та відзиву на позов на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи у заявах по суті та в судовому засіданні, а також представлені сторонами докази, констатує той факт, що позивачем не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 має право на спадкування за законом права на земельну частку (пай) ОСОБА_5 як за нормами ЦК УРСР в ред. 1963 року, так і за нормами ЦК України.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено факту порушення її прав з боку відповідача.

Також, судом встановлювався факт, чи не перебувала ОСОБА_1, як непрацездатна особа, на утриманні померлої ОСОБА_5 не менше одного року до її смерті, однак остання заперечувала такий факт та стверджувала, що саме вона утримувала, доглядала, лікувала ОСОБА_5, яка потребувала стороннього догляду через похилий вік та хвороби, тому позивачка не належить і до числа спадкоємців за законом за ст.531 ЦК УРСР в ред.1963 року.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Норми права, на які посилався позивач, які суд не застосував, мотиви їх незастосування

Частина 1 ст.58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Частинами 1, 3 ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до абзацу першого пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Пунктом п'ятим Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема, згідно з ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР в ред. 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належать також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того із батьків, хто був би спадкоємцем, вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Статтею 530 ЦК УРСР в ред.1963 року встановлено, що при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також у разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства (ст.531 ЦК УРСР в ред. 1963 року).

Частиною першою статті 534 ЦК УРСР встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.

Відповідно до висновку Верховного Суду від 18.01.2018 року, викладеного у справі №556/1354/15-ц, «За змістом ч.ч.4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК (2004 року), відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1.01.2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Спадкові відносини виникають із моменту відкриття спадщини. Як ч.2 ст.1220 ЦК, так і ст.525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1.01.2004 року, а в разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1.01.2004) або якщо вона була прийнята хоча б одним зі спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року».

Виходячи із наведеного вище, суд вважає, що не підлягають застосуванню норми ст.1264 ЦК України та абзац другий пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на чому наполягають позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, оскільки спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 на належний останній житловий будинок прийняла ОСОБА_1 за заповітом ОСОБА_5, у зв'язку із чим до спірних правовідносин не можуть застосовуватися правила книги шостої ЦК України, а також, враховуючи, що ОСОБА_1 не входить до кола спадкоємців ОСОБА_5 за нормами ст.ст.529-531 ЦК УРСР в ред. 1963 року, тому правовідносини щодо спадкування права на земельну частку (пай) за законом у позивача не виникли, а отже, і не продовжують існувати, що виключає можливість застосування абзацу другого п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

VІ. Висновки суду, розподіл судових витрат

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимоги позивача про визнання права на спадкування земельної частки (паю) за законом після смерті ОСОБА_5 є безпідставними, тому позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України).

При зверненні в суд з позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір (а.с.1).

Так як позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, то понесені нею судові витрати покладаються на неї.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, абз.1 п.4 та п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.524, 525, 526, 529, 530, 531, 534, 548 ЦК УРСР в ред.1963 року, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1, жительки АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 до Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, с. Слобода-Шаргородська, вул. Поштова, 13, ідентифікаційний код за про визнання права на спадкування земельної частки (паю) за законом, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шаргородський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Повне судове рішення складено 28.02.2018 року.

Суддя: