справа № 520/7726/18
провадження № 2/520/5151/18
16.11.2018 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Літвінової І.А.
секретар - Молодов В.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відсутності учасників справи цивільну справу № 520/7726/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, головний державний виконавець Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_4 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5 Тапдигалі Огли про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
В червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Київського районного суду м. Одеси позовну заяву до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» та просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, з підстав визнання недійсним договору, на виконання якого цей напис було вчинено приватним нотаріусом.
Ухвалою суду від 27.07.2018 року за позовом ОСОБА_1 відкрито провадження у цивільній справі № 520/7726/18. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач та треті особи жодних процесуальних дій не вчиняли, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань суду не надавали.
Враховуючи положення статей 178, 280, 281 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про проведення розгляду справи в заочному порядку за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши письмові докази, надані позивачем та витребувані судом, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про задоволення позову ОСОБА_1 з наступних підстав.
На виконання ухвали суду від 27.07.2018 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 надала завірену належним чином копію нотаріальної справи, сформованої за виконавчим написом від 09.07.2015 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3281. При ознайомлені з нотаріальною справою, судом встановлено, що представник Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банка «Приватбанк» ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою про вчинення виконавчого напису на копії кредитного договору № DNH4КР20431177 від 30.06.2006 року для стягнення частинами боргу з ОСОБА_1 До заяви додана довіреність № 8769-К-Н-Н на підтвердження повноважень; засвідчені виписки з особистого рахунку боржника; письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором; опис вкладеного в цінний лист та інше. При цьому, нотаріальна справа не містить доказів одержання боржником ОСОБА_1 вимоги банку.
31 липня 2015 року головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису № 3281 від 09.07.2015 р.
02.03.2016 року виконавець постановив звернути стягнення за виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 09 липня 2015 року (реєстр. № 3281) та проводити щомісячне утримання з пенсії боржника ОСОБА_1 20 відсотків від суми пенсії, щомісячно до повного погашення боргу у сумі 107949,73 грн., з включенням виконавчого збору у розмірі 9809,06 грн. та витрат.
15.05.2017 року державним виконавцем Алієвим А.Т. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за листом, якій надійшов від ПАТ КБ «Приватбанк». При цьому виконавець зазначив про погашення боржником заборгованості за виконавчим документом у повному обсязі та про стягнення з боржника й перерахування до державного бюджету частини виконавчого збору у розмірі 838,93 грн. Стягнення виконавчого збору було виділено в окреме виконавче провадження та постановлено стягнути з боржника частину нестягнутої суми виконавчого збору у розмірі 8970,13 грн.
Позивач ОСОБА_1 вважає всі ці дії незаконними та просить суд захисти її цивільне право шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з підстав визнання недійсним договору, на виконання якого цей напис було вчинено приватним нотаріусом.
Правове обґрунтування суд базує на наступних нормах.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Законунотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника.
Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Вказане вище відповідає висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та підтверджується з позицією ОСОБА_7 Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 травня 2018 року у справі №320/8269/15-ц.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності та взаємного зв'язку, суд установив, що нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису ПАТ КБ «ПриватБанк» не було дотримано всіх вимог передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій, а саме нотаріусом вчинено виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимог кредитора.
Крім того, за зверненням ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», банк провів службову перевірку щодо факту укладення сторонами кредитного договору та повідомив ОСОБА_1 про визнання договору шахрайським та недійсним.
Відповідно до статті 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи позивача та надані ним докази дають суду підстави для висновку, що в основу оскаржуваного виконавчого напису був покладений договір, визнаний в наступному судом не дійсним, й відповідно недійсний правочин між ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Отже, виконавчий напис нотаріусом вчинено щодо вимоги, яка не була безспірною, а отже не підлягала задоволенню в порядку вчинення виконавчого напису.
Позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
За правилами статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, відповідно до суми задоволених вимог.
Позивачем сплатив судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок, які підлягають стягненню з відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, головний державний виконавець Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_4 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5 Тапдигалі Огли про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Датою складання повного судового рішення є 16 листопада 2018 року.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя