Справа № 202/3788/18
Провадження №2/202/1814/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 листопада 2018 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Некрасової А.О.,

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2005 року. 27 вересня 2013 року сторони у період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2013 року із ПП «ОСОБА_3А.», придбали у спільну власність рухоме майно металоконструкцію торгового павільйону розміром 3500 см. на 7000 см, бежевого кольору, вартістю 40000 грн. Вищезазначений договір купівлі-продажу було підписано відповідачкою ОСОБА_2, кошти на виконання договору купівлі-продажу були сплачені на користь продавця особисто позивачем, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №2709 від 27.09.2013 року в сумі 35000 грн., інша частина коштів була сплачена за іншим платіжним документом.

Вказує на те, що зазначений торговий павільйон на підставі договору, який було укладено з КЗ «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради (наразі КП «Благоустрій міста»), було законно розміщено за адресою: м. Дніпро, вул. Щербини, 4.

Рішенням Індустріального районного суду від 01 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість з приводу спільного використання, з метою отримання і подальшого розподілення доходу, зазначеного майна - торгового павільйону розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору. Зокрема, на підставі договору оренди від 20 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1, ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони, сторони надавали зазначений торговий павільйон у строкове, платне користування іншій особі, від чого отримували прибуток, який розподіляли між собою у добровільному порядку.

Разом із тим, 04.05.2018 року позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 має намір самостійно, без погодження з позивачем, як іншим співвласником вищевказаного торгового павільйону, його продати на користь іншої особи, про що ОСОБА_2 розмістила на вказаному павільйоні відповідне оголошення із зазначенням власних контактних даних. При цьому жодних дозволів на вказані дії позивач не надавав. Добровільно у позасудовому поряду зазначене питання щодо розподілу вказаного майна відповідачка вирішувати не бажає.

З цих підстав просив суд: поділити спільне сумісне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності по ? частині за кожним з подружжя на торговий павільйон розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Щербини, 4 та стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, долучивши до матеріалів справи договір оренди від 31 січня 2015 року, укладений між ПП «ОСОБА_5В.» та ОСОБА_2, на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не зявилась, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. В матеріалах справи наявний відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки вказує, що єдиним майном, яке подружжя придбало у період шлюбу, а саме 22.11.2005 року, є квартира АДРЕСА_1. Вказує на той факт, що сторони не купували за час шлюбу торгівельного павільйону розміром 3500 х 7000 см. бежевого кольору, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Щербини, 4, ніякий договір купівлі-продажу відповідач не підписувала. Більш того, спірне майно є нерухомістю та потребує державної реєстрації, втім згідно відомостей з реєстрів право власності на торговий павільйон зареєстровано не було. Вважає, що дії позивача направлені на незаконне привласнення чужого майна та у задоволені позову просила відмовити. Крім того, просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 29 жовтня 2005 року. Шлюб розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2014 року.

Згідно копії договору купівлі та продажу від 21 вересня 2013 року (а.с. 8) між ПП «Кучеренко» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу товарів, відповідно до якого остання придбала металоконструкцію торгового павільйона розміром 3500 см. х 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м. за 40000 грн. При цьому, як вбачається з копії вищезазначеного договору, предметом вищезазначеного договору є металоконструкція, яка в свою чергу не має статусу нерухомого майна.

31 січня 2015 року між ОСОБА_6, ОСОБА_1 як орендодавцями та ПП «ОСОБА_5В.» як орендарем укладено договір оренди торгового павільйону площею 28 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Щербини, 4 у м. Дніпро, відповідно до якого орендодавець передає в оренду орендарю майно (торговий павільйон №25) у технічно справному стані за орендну плату у визначеному розмірі.

30 червня 2017 року між ОСОБА_6, ОСОБА_1 як орендодавцями на підставі договору купівлі-продажу та ОСОБА_7 як орендарем укладено договір оренди торгового павільйону №25 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Щербини, 4, відповідно до якого орендодавець передає в оренду орендарю майно (торговий павільйон №25) у технічно справному стані за орендну плату у визначеному розмірі.

При цьому, в силу положень ч. 1,3 ст. 181 ЦК України торговий павільйон розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м., за умови розміщенння на відповідній земельній ділянці, є нерухомим майном, в той час як металоконструкція торгового павільйона такого статусу не має та є рухомим майном.

Так, відповідно до ч. 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною 3 статті 181 ЦК України встановлено, що рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Втім, будь-яких правовстановлюючих документів на торговий павільйон розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Щербини, 4 суду надано не було.

Більш того, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованої 13 липня 2018 року, відомості про речові права на нерухоме майно за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Щербини, будинок 4, відсутні.

При цьому, надана позивачем копія договору купівлі-продажу від 27.09.2013 року між ПП «ОСОБА_3А.» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, не може вважатися належним та допустимим доказом виникнення у сторін прав власності на торговий павільйон, розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Щербини, 4 з наступних підстав.

За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається ( презумується), що воно є спільним.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю ( ст.63 СК України).

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.22, 23, 24 Постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Заявляючи позовні вимоги про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на вищевказаний торговий павільйон, позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 самостійно виявила намір продати майно, яке є спільною сумісною власністю сторін.

Проте суд вважає, що такі позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на приписах закону.

За змістом статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частиною 1 статті 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Згідно з частиною 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

При цьому статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт; здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», тощо.

Згідно з положеннями статті 9 Закону України «По архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Як визначено статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту, і може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Так, за змістом статей 375, 376, 377 ЦК України, право на забудову земельної ділянки належить її власнику. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважаються самочинним будівництвом. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до частини 2 статті 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Статтею 327 ЦК України закріплено, що у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Частина 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Але позивач жодні належні докази на підтвердження того, що йому та відповідачці ОСОБА_2 належить на праві власності обєкт нерухомості по вул. Щербини, 4 у м. Дніпро, не надав.

Посилання позивача на законність розміщення спірного торгового павільйону на підставі договору з КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» свого підтвердження у судовому засіданні не знайшло, вищезазначений договір надано не було, а тому судом враховуватись не буде.

Суд також критично ставиться до долученої позивачем до матеріалів справи копії додатку до договору №1120ТС від 06.07.2016 року, яка містить приблизну схему обєктів благоустрою, оскільки вона не підписана контролюючим органом, та не може слугувати належним доказом права власності на спірне майно.

В судовому засіданні встановлено, що у даному випадку фактично заявлено вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, збудоване на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності, а тому належним відповідачем у справі є відповідна рада, яка представляє територіальну громаду міста, здійснює управління землями, що перебувають у комунальній власності та є органом уповноважений у сфері містобудування.

Втім, розглядаючи позов про поділ майна подружжя, суд в силу вимог ч.1, 2 ст. 51 ЦПК України позбавлений можливості залучити ОСОБА_8 міську раду як співвідповідача за власною ініціативою. При цьому клопотання про залучення в якості відповідача ОСОБА_8 міської ради від позивача не надходило.

Суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що торговий павільйон розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Щербини, 4 було набуто подружжям у передбаченому законом порядку, а тому приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

З цих підстав, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності по ? частині за кожним з подружжя на торговий павільйон розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м., розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Щербини, 4, слід відмовити.

Враховуючи той факт, що, в результаті розгляду справи по суті відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд не вважає необхідним розглядати питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності за заявою відповідачки.

Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не розподіляються.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60-71 СК України, ст.ст. 4,13,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (49081, АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (49081, АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2) про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.11.2018 року.

Суддя Л.П. Слюсар