ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/457/18 Справа № 215/5776/17 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М.І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна»

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку письмового провадженні без повідомлення учасників справи в порядку передбаченому ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше лізинг Україна» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2018 року, ухваленого суддею Коноваленком М.І. у м.Кривому Розі, повний текст судового рішення складений 03 серпня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» /далі Товариство/ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину, яким просив відшкодувати суму різниці у вартості автомобіля за його користування, яка станом на 03.04.2015 року становить 117 856 гривень, з підстав застосування наслідків недійсності правочину.

В мотивування позовної заяви зазначив, що Товариство, згідно умов договору про фінансовий лізинг/далі Договір/ від 02.08.2012, передало в користування відповідачу автомобіль «Фольксваген Поло - Седан», вартістю 17190 доларів США. Внаслідок не належного виконання умов Договору відповідачем, 20.12.2014, на підставі вчиненого нотаріусом виконавчого напису 06.02.2015, автомобіль у відповідача було вилучено та повернуто Товариству.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 20.02.2017, що частково змінено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2017, по цивільній справі за позовом Товариства до ОСОБА_2 про стягнення коштів, та зустрічним позовом про визнання Договору недійсним та стягенні коштів, було встановлено нікчемність вказаного Договору. Згідно зі звітом №622 про оцінку транспортного засобу, складеного 03.04.2015, ринкова вартість транспортного засобу становить 286 280грн.05коп., еквівалент якої у іноземній валюті становить 12 176 доларів США, тоді як Товариство придбало транспортний засіб у 2012, вартість якого становила у еквіваленті 17190 доларів США, тобто внаслідок користування відповідачем транспортним засобом у період з 02.08.2012 по 06.02.2015 вартість його значно знизилась. Позивач, посилаючись на ст.216 ЦК України вважає, що для повернення автомобіля у первинний стан, відповідач повинен відшкодувати Товариству за користування майном різницю його вартості у розмірі 177 856грн.80коп., еквівалент якої у іноземній валюті становить 5013 доларів 05 центів США.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 01 серпня 2018 року у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 у повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги вказує на порушення судом першої інстанції норм ч.1 та ч.2 ст.216 ЦК України, при цьому зазначає, що недійсність правочину створює три зобов'язання, а саме: повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала; у разі, якщо одержане полягає у користуванні майном - відшкодування вартості одержаного за цінами, які існують на момент відшкодування; у разі завдання другій стороні збитків - відшкодування збитків, на, що суд не звернув уваги. Вказує, що при визначенні обсягу зобов'язань, що виникли у сторін у зв'язку із недійсністю договору лізингу, необхідно враховувати особливості недійсності, як договору найму та і договору купівлі продажу. Позивач зазначає, що судом було встановлено, що лізингові платежі за автомобіль припинилися раніше ніж відбулося фактичне повернення автомобілю, оскільки сплата лізингових платежів припинилася у серпні 2014 року, а повернення об'єкту лізингу відбулося у лютому 2015 року, тому сплачені відповідачем на користь позивача лізингові платежі у сумі 105 030,19 грн. в розумінні положень ст.216 ЦК України є відшкодуванням вартості одержаного яке полягає у користуванні майном. У зв'язку із недійсністю договору лізингу сплачені відповідачем кошти належать позивачу та являються відшкодуванням за користуванням автомобілем (реституцією відповідно до особливостей недійсності договору найму).

Позивач звертає увагу на те, що у позовній заяві були заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми відшкодування різниці у вартості автомобіля, тоді, як у рішенні, суд в порушення вимог ст.89, 229, 263 ЦПК України, оцінюючи обставини справи, фактично підмінив поняття - «стягнення суми відшкодування різниці вартості автомобіля» на поняття «суми плати за користування автомобілем, які є двома різними наслідками недійсності договору лізингу і які підлягають застосуванню у зв'язку з особливостями недійсності, як договору найму, так і договору купівлі продажу.

Окрім того, позивач акцентує увагу на тому, що за змістом зобов'язання за договором лізингу було визначено грошовий еквівалент, а отже, належним виконанням зобов'язань, що створені недійсністю договору буде їх здійснення у грошовому еквіваленті. При цьому зазначає, що за договором лізингу ОСОБА_2 отримав транспортний засіб вартість якого в еквіваленті становить 17 190 доларів США, а повернув автомобіль коли його вартість в еквіваленті становила 12 176,95 доларів США, тому вважає, що відповідач не у повній мірі виконав вимоги ч.1 ст.216 ЦК України. Вказує на те, що у зв'язку із вчиненням недійсного договору лізингу позивачу завдано збитків в розмірі 5014,05 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти становить 117 856,80 грн., які відповідач повинен відшкодувати відповідно до норм ч.2 ст.216 ЦК України.

Також, позивач вказує на те, що при підготовці справи до апеляційного розгляду ним були понесені витрати пов'язанні із наданням юридичних послуг в розмірі 8400 грн. та витрати пов'язані із послугами поштового зв'язку, орієнтована сума становить 500 грн., тому просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у розмірі 8900 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що жодних прав відповідачем стосовно позивача порушено не було,

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та Товаривством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», було укладено договір фінансового лізингу №000005539, з додатками до договору у вигляді загальних комерційних умов та графіку покриття витрат. Товариство придбало та передало ОСОБА_2 предмет лізингу автомобіль «Фольсваген Поло - Седан», реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 17190 доларів США (а.с.11-30).

Рішеннями Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 20 лютого 2017 року та апеляційного суду Дніпропетровської від 20 листопада 2017 року, встановлені наступні обставини, а саме, встановлена нікчемність договору лізингу між сторонами за №000005539 від 02 серпня 2012 року, отримання Товариством предмета лізингу автомобіля «Фольсваген Поло - Седан», реєстраційний номер НОМЕР_1 в результаті акту опису та арешту, та грошові кошти від відповідача в сумі 105030,19грн., що визнано сторонами при розгляді цієї справи та підтверджено матеріалами справи (а.с.34-38, 148-150, 151-153).

Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК України, обставини в цивільній чправі, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, якщо інше не встановлено законом.

На виконання умов договору лізингодавець передав лізіонгоодержувачу транспортний засіб «Фольсваген Поло - Седан», а останній здійснював лізінгові платежі на загальну суму 105030,19грн, що сторонами визнається та не спростовується.

Отже, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу.

Закон України «Про фінансовий лізинг» (далі Закон) визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу.

Відповідно до ст.1 зазначеного Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно статті 2 цього Закону відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 6 Закону передбачено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, істотними умовами договору є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди ( найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою ст.760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 5 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Разом з тим на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до абз.3, 5 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п.10 наведеної Постанови Пленуму, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правовим висновком Верховного суду України, викладеним у Постанові від 29 березня 2017 у справі за №6-104цс 16, також встановлено, що реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України), застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, а колегією суддів перевірено, що Товариство одержало предмет лізингу автомобіль «Фольсваген Поло - Седан», реєстраційний номер НОМЕР_1 06.02.2015 року, ще до встановлення судом нікчемності договору, тобто предмет лізингу повернено Товариству в належному стані, що зокрема підтверджується актом опису та арешту, актом прийому-передачі (а.с.34-38).

Оскільки позивач отримав від відповідача автомобіль, а також отримав і грошові кошти сплачені відповідачем за користування транспортним засобом у розмірі 105030,19 грн, то колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав у розумінні положень ст.216 ЦК України про відшкодування позивачеві різниці у вартості автомобіля між його вартістю під час придбання та його вартістю після користування відповідачем, оскільки відшкодування у зв'язку зі зменшенням вартості предмета лізингу на чому наполягає позивач, законодавством не передбачено.

Доводи позивача про те, що суд першої інстанції фактично підмінив поняття - «стягнення суми відшкодування різниці вартості автомобіля» на поняття «суми плати за користування автомобілем, які є двома різними наслідками недійсності договору лізингу і які підлягають застосуванню у зв'язку з особливостями недійсності, як договору найму, так і договору купівлі продажу, з наведених вище підставі, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскарженій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування і ухвалення нового рішення відсутні.

На підставі викладеного, куруючись ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: