Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/6399/16 Головуючий у 1 інстанції Дністрян О.М.
Провадження № 22-ц/778/396/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2017 року та на додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В позові зазначала, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1. Поряд із її домоволодінням у домоволодінніНОМЕР_1 проживає відповідач ОСОБА_4. Їх земельні ділянки мають обмеження у вигляді дії зони земельного сервітуту, яким встановлено призначення - для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд та передбачені умови: використання земельної ділянки у відповідності до чинного містобудівного законодавства (ст.ст.21,25 Закону України «Про основи містобудування», ст.23 Закону України «Про планування і забудову територій»); не допускати виконання будівельних робіт без дозволу та затвердженого у встановленому порядку проекту, або з відхиленням від нього; використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Але сусідка, з порушенням будівельних, протипожежних, санітарних норм і правил, без відповідних дозволів та погоджень із державними органами, в межах діючого земельного сервітуту, побудувала паркан, самовільно зайняла територію спільного користування, чим унеможливила обслуговування її будинку. Вважає, що відповідачка цими діями порушила вимоги п. 3.17 Б.2.4.-1-94 «Планування та забудова міських та сільських поселень», відповідно до якого відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни має бути не меншою ніж 1,0 метр, при цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Самовільно збудованим парканом, відповідач, будучи власником сусідньої земельної ділянки, порушуючи правила добросусідства, унеможливила користування їй земельною ділянкою, на якій діє сервітут зареєстрований в Книзі записів договорів на встановлення сервітутів від 21.04.2005 р. за №486, а саме, перекрила єдиний прохід вздовж її будинку і унеможливила його обслуговування, чим порушила п.п.2.5.2,2.5.14 правил благоустрою забезпечення чистоти, порядку в громадських місцях міста Бердянськ. 10.10.2014р., 30.03.2015р. вона зверталась до виконкому Бердянської міської ради з проханням провести обстеження вищезазначеного паркану і постійно діючою комісії з розгляду звернень громадян були проведені обстеження, за наслідками яких складено протоколи № 20/14 від 10.02.2014р. та №06/15 від 16.06.2015р., який затверджений рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради 09 червня 2015 року, де рекомендовано власникам домоволодіння АДРЕСА_2 забезпечити відстань та висоту огорожі між домоволодіннями, з забезпеченням інсоляції суміжної земельної ділянки АДРЕСА_1. На підставі цього рішення вона звернулась до Бердянського відділу ДУ «Запорізький ОЛЦ ДСЕСУ», який провівши обстеження встановив порушення норм інсоляції та порушення норм ДБН В.2.5-28-2006 «Природне та штучне освітлення». На усні вимоги виправити вказані порушення відповідач не реагує.

Просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, на якій встановлено сервітут, через зобов'язання власника домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_4 відновити встановлений порядок користування земельним сервітутом встановленим між домоволодінням АДРЕСА_3 області з забезпеченням відстані і висоти огорожі між домоволодіннями, з забезпеченням інсоляції її земельної ділянки.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

04 жовтня 2017 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі 3317,33 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням ОСОБА_3 подала апеляційні скарги, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. Скасувати додаткове рішення та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення судових витрат на правову допомогу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів у розумінні ст.. 59,60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) на підтвердження позовних вимог, не було здобуто таких доказів і в ході судового розгляду справи, доводи позивача грануються лише на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,0305га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 від 13.12.2006р.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0296га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку, відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.05.2012р. (а.с.62).

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльність органу влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, під способом захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Разом з тим, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на якій встановлено сервітут, ОСОБА_3 просила зобов'язати відповідачку відновити встановлений порядок користування земельним сервітутом встановленим між домоволодіння АДРЕСА_3 з забезпеченням відстані та висоти огорожі між домоволодіннями та інсоляції її земельної ділянки.

Згідно ст. 57 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що всупереч зазначених норм процесуального права, ОСОБА_3 на доведеність обставин, викладених у позовній заяві не надано будь-яких належних та допустимих доказів, у тому числі і доказів того, що між нею та відповідачкою діє договір сервітуту, яким би було встановлено порядок користування земельними ділянками, щодо висоти та відстані від її будинку зведеної відповідачкою огорожі, щодо причин порушення у деяких кімнатах її будинку норм інсоляції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до вимог ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 404 ЦК України, ст.ст. 98, 99 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

За правилами ст. 402 ЦК України, ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно із ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 надано договір про встановлення права обмеженого користування земельною ділянкою (сервітут) (а.с.13), в якому немає підпису праводавача ОСОБА_6, немає дати підписання цього договору.

З наданих позивачкою ОСОБА_3 протоколів виїзних засідань постійно діючої міжвідомчої комісії за №20/14 від 20.11.2014 року (а.с.6) та 06/15 від 16.04.2015 року (а.с.8), в яких не зазначена висота паркана і орієнтовно зазначена відстань від домоволодіння, а також з протоколу №32 від 20.06.2014 року проведення досліджень освітленості робочого місця (а.с.11), в якому зазначено що житлова кімната позивачки частково затінена сусідською будівлею (не зазначено, що парканом чи огорожею), не вбачається що саме висота та відстань від її домоволодіння саме спірної огорожі призводить до зниження норм інсоляції в кімнатах її будинку. Крім того, за поясненнями відповідачки, що не спростовано позивачкою, огорожа була зведена восени 2014 року, а вищезазначене дослідження освітленості проведене 20.06.2014р.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дотримання нормативної інсоляції підлягає доказуванню шляхом залучення спеціаліста або проведення експертного дослідження, що входить в обов'язок доказування позивача, а тому цей показник не може визначатися з позиції припущення.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

04 жовтня 2017 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі 3317,33 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесених судових витрат суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення).

Що стосується доводів апеляційної скарги про ухвалення додаткового рішення, яке на думку позивача є упередженим та необ'єктивним, колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та жодним належним доказом не спростовано невірність розподілення судом судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і надавали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд, не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд обґрунтовано виходив з положень ст. 220 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) та прийшов до правильного висновку, оскільки витрати на правову допомогу в розмірі 3 317,33 грн. документально підтверджено.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) до витрат пов'язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Положеннями статті 88 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) визначено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Оскільки при ухваленні рішення по справі судом не були вирішення питання про судові витрати, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 220 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) вірно ухвалив додаткове рішення.

А тому ухвалене додаткове рішення відповідає обставинам справи, а також узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційних скарг обґрунтованими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення постановлені з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2017 рокуу цій справі залишити без змін.

Додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: