Провадження № 22-ц/772/805/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 рокуСправа № 127/11336/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/11336/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року, яке ухвалене суддею Дерновою В.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 16 год. 37 хв., повний текст складено 07 лютого 2018 року, -

в с т а н о в и в :

В травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01 червня 2013 року відповідач позичила у неї 12500 доларів США, які зобов'язалася повернути до 01 липня 2013 року. У подальшому в липні-грудні 2013 року відповідач позичила у неї ще 5500 доларів США, які обіцяла повернути на першу вимогу. Вказані обставини підтверджуються розпискою ОСОБА_5 на 12500 доларів США від 01 червня 2013 року, а на суму 5500 доларів США поясненням відповідача ОСОБА_5 від 25 квітня 2016 року, висновком по зверненню ОСОБА_3 від 27 квітня 2016 року, затверджений 03 травня 2016 року начальником ВВП Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_6

Станом на час звернення до суду відповідач не виконала свої зобов'язання, борг не повернула, тому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 18000 доларів США (без визначення гривневого еквіваленту), а також судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики (розпискою) від 01 червня 2013 року у розмірі 341752,64 грн. (триста сорок одна тисяча сімсот п'ятдесят дві гривні 64 коп.) В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а тому просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення частково не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2013 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений договір позики грошей у формі розписки, згідно якого відповідач отримала кошти в сумі 12 500 доларів США з умовою їх повернення до 01 липня 2013 року (а.с.109 оригінал розписки). Сторонами було визнано, що прізвище відповідача ОСОБА_5 до розірвання шлюбу - «Крапля».

У визначені строки в розписці та на час розгляду справи судом борг у повному обсязі ОСОБА_5 не був повернутий ОСОБА_3, а відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Разом з тим, на обґрунтування своїх позовних вимог на суму 5500 доларів США ОСОБА_3 послалася на те, що в липні-грудні 2013 року ОСОБА_5 позичила в неї вказану суму, які також обіцяла повернути, але в письмовій формі договору позики вони не складали, розписки про отримання коштів відповідач не писала, хоча підтвердила факт укладення цього договору в своїх поясненнях, наданих до правоохоронних органів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що розписка від 01 червня 2013 року, надана ОСОБА_5 на суму в розмірі еквівалентної 12500 дол. США, містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов'язанням його повернення та дати отримання коштів.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Правовідносини сторін виникли між двома фізичними особами, врегульовані параграфом 1 глави 71 ЦК України, яка надає громадянам право надавати у позику належні їм грошові кошти.

Законодавство, зокрема ст.192 глави 13 (Речі. Майно) ЦК України та ст.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93від 19 лютого 1993 року, визначає, що фізичні особи можуть бути суб»єктами права власності на іноземну валюту.

В той же час, законодавство обмежує сферу використання такої валюти.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначено, що оскільки борг за розпискою від 01 червня 2013 року складає 12500 доларів США, а офіційний курс Національного банку України станом на 06 лютого 2018 року (день ухвалення оскаржуваного рішення суду) становить 2774,2448 гривень за 100 доларів США (27,742448 гривень за 1 долар США), то гривневий еквівалент 12 500 доларів США дорівнює 346780,60 грн.

З урахуванням обмеженої сфери використання іноземної валюти та установленого способу виконання зобов'язання (у національній валюті), сума боргу, яка виникла в іноземній валюті та підлягає стягненню з відповідача повинна визначатись за правилом ч.2 ст.533 ЦК України, тобто в іноземній валюті, але з виконанням в національній валюті.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково не зазначив в резолютивній частині оскаржуваного рішення, що борг еквівалентний доларам США за офіційним курсом НБУ.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, на виконання заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року у цивільній справі №127/11336/16-ц (а.с.45), яке було у подальшому скасоване ухвалою того ж суду від 01 грудня 2017 року(а.с.76), із заробітної плати відповідача ОСОБА_5 було утримано 5027,96 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «ОСОБА_7 Україна» від 18 січня 2018 року (а.с.95).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню на вказану суму.

При цьому, підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики (розпискою) від 01 червня 2013 року у розмірі 341752,64 грн. (346780,60 грн.-5027,96 грн.), що за офіційним курсом НБУ станом на 06 лютого 2018 року еквівалентно 12318,76 доларів США ((346780,60 грн.-5027,96 грн.)/ 27,742448 гривень за 1 долар США).

Отже, резолютивна частина рішення суду підлягає доповненню в абзаці другому після слів у розмірі 341752,64 грн. (триста сорок одна тисяча сімсот п'ятдесят дві гривні 64 коп.) словами: «що за офіційним курсом НБУ станом на 06 лютого 2018 року еквівалентно 12318,76 доларів США».

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до висновку, що є правильним, законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики на суму 5500 доларів США, наданої останній за усною домовленістю, а доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу, оскільки в силу вимог статті 1047 ЦК України належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник, але, як встановлено судом, такі докази відсутні.

При цьому доводи позивача про те, що висновком по зверненню ОСОБА_3 від 27 квітня 2016 року, затвердженого 03 травня 2016 року начальником ВВП Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_6 було встановлено, що ОСОБА_5 позичала у неї кошти, про що зазначила у своїх поясненнях, суд першої інстанції, правильно вважав такими, що не є належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 77,78 ЦПК України, враховуючи, що відповідач заперечує вказані обставини.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з доповненням резолютивної частині рішення суду, а в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року змінити.

Доповнити в резолютивній частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року в абзаці другому після слів у розмірі 341752,64 грн. (триста сорок одна тисяча сімсот п'ятдесят дві гривні 64 коп.) словами: «що за офіційним курсом НБУ станом на 06 лютого 2018 року еквівалентно 12318,76 доларів США».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2018 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Денишенко Т.О.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.