Справа № 161/2222/18
Провадження № 2/161/1444/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Турук І.Р.

розглянувши в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб державного органу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі ГУНП у Волинській області), Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб державного органу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 липня 2017 року посадовою особою Любешівського відділу поліції Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області інспектором Вознюком Р.І. відносно нього винесено постанову серії БР № 801053 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Разом з тим, складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП та протокол про адміністративне затримання для встановлення особи.

Постановами Любешівського районного суду Волинської області від 01.08.2017 року та 16.11.2017 року визнано протиправною та скасовано постанову серії БР № 801053 від 18.07.2017 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а провадження у справі за ст. 185 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

Зазначає, що оскільки вимоги поліцейського не ґрунтувались на законі і свідчили про завідомо умисне спричинення йому майнової і моральної шкоди, тому така шкода підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету.

Позивач оцінює загальну суму спричиненої йому матеріальної шкоди в розмірі 42838 грн., що включає витрати повязані з виготовленням робочої візи за кордон, втрачену вигоду у звязку з неможливістю працевлаштуватись за кордоном під час розгляду справи в суді. Вказує також, що поніс витрати у вигляді оплати послуг на професійну правничу допомогу в розмірі 5250 грн.

Крім того, вважає, що йому була завдана моральна шкода, що полягала в душевних стражданнях протягом тривалого часу, викликаних неправомірними діями посадових осіб поліції, також негативний стан, що супроводжувався приниженням, гнівом, переживанням, почуттям сорому. Оцінює завдану йому моральну шкоду у 100 000 грн.

На підставі наведеного, просить суд, стягнути з Державного казначейства України відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 42838 грн., моральної шкоди 100000 грн., судових витрат 5250 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В позовній заяві позивачем заявлено клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою суду від 16.02.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб.

У встановлений строк відповідачі подали відзиви на позовну заяву.

Відповідач ГУНП у Волинській області у відзиві зазначає, що згідно норм закону, обовязок відшкодувати майнову шкоду можливий за одночасної наявності таких підстав: незаконності рішення, дій чи бездіяльності органу досудового слідства, наявність безпосередньо майнової шкоди та наявність причинно-наслідкового звязку між незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю та завданою шкодою. Однак, ОСОБА_1 таких підстав не навів, та не надав суду доказів на підтвердження факту заподіяння йому шкоди у вигляді упущеної вигоди за час розгляду справи Любешівським районним судом Волинської області. А тому, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованими, та просить відмовити в їх задоволені в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 казначейство України, Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області у відзиві посилаються на те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності відповідачами, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Вказують, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів, які б стверджували факт спричинення моральної та матеріальної шкоди. Оскільки, дії відповідачів не виходили за межі чинного правового поля, у жодні цивільно-правові відносини з позивачем органи Казначейства не вступали, будь-які дані щодо предмету спору та підстави для відшкодування такої шкоди відсутні, просять в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

У встановлений в ухвалу суду від 16 лютого 2018 року строк позивачем не подано будь-які відповіді на відзиви відповідача.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статей 22, 1192 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), а розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_3 Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною ОСОБА_3 Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи, шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Таким чином, обов?язок щодо відшкодування шкоди настає при одночасному існування усіх вищезазначених обставин, які повинні бути з?ясовані судом.

Судом встановлено, що відносно позивача 18.07.2017 року працівниками ГУНП у Волинській області були складені протоколи про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП, ст. 185 КУпАП (а.с.7).

Постановами Любешівського районного суду Волинської області від 01.08.2017 року та 16.11.2017 року визнано протиправною та скасовано постанову серії БР № 801053 від 18.07.2017 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а провадження у справі за ст. 185 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення (а.с.8-11).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено факт неправомірності дій працівників поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та оформлення протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП.

Звертаючись до суду із вищевказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що через неправомірні дії працівників патрульної поліції щодо притягненням його до адміністративної відповідальності та тривалого не направлення матеріалів адміністративної справи на розгляд до суду, він не отримав прибутку, який реально міг отримати за звичайних обставин, оскільки, вчасно не потрапив на роботу до ОСОБА_3 по причині нерозглянутої щодо нього справи про адміністративне правопорушення. Оцінює загальний розмір матеріальної шкоди, завданої з цього приводу у 42 838 грн.

Проте, позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не доведено належними та допустими доказами наявність будь-якого виклику на роботу до ОСОБА_3 та подальшу відмову йому у працевлаштуванні саме з мотивів невчасного прибуття на місце роботи.

Надані позивачем письмові докази, а саме, копія закордонного паспорту із візою та копія розпорядження уповноваженого органу ОСОБА_3 (а.с.13-15), в даному випадку, не підтверджують та не містять жодної інформації щодо доводів позивача про неможливість працевлаштуватися у звязку із притягненням його до адміністративної відповідальності.

За таких обставин, суд не вбачає також наявність будь-якого причинного звязку між неправомірним притягненням його до адміністративної відповідальності та неможливістю в подальшому працевлаштуватися у ОСОБА_3.

У статтях 23, 1167 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 повязує завдання йому моральної шкоди із неправомірним притягненням його до відповідальності, у звязку з чим погіршилися його життєві звязки, він змушений був звертатися до відповідних органів із скаргами, відчувати негативні емоції, наслідком чого стало погіршення його психологічного стану.

Проте, всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав суду переконливих доказів, які б свідчили, що діями працівників патрульної поліції йому було заподіяно моральну шкоду, яка виявилася у заподіяні ОСОБА_4 страждань внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, погіршення здоров?я, інших негативних наслідків морального характеру.

Зокрема, звернення позивача до органів поліції, на які він посилається, мали наслідок надання йому мотивованих відповідей (а.с.12, 17, 18, 20-22). Судом не здобуто доказів того, що це зумовлювало будь-які негативні наслідки для позивача.

Як було судом зазначено вище, доказів погіршення життєвих зв?язків, в тому числі щодо неможливості працевлаштуватися у ОСОБА_3 позивачем суду не надано.

Наявність будь-якого стресового стану, пов?язаного із затриманням та перебуванням у залі судового засідання під час слухання справи судом, що спричинило душевні хвилювання чи погіршення здоров?я, ОСОБА_1 також належним чином не підтверджено.

Відтак суд вважає, що позивач належним чином не довів сам факт заподіяння йому моральної шкоди та наявність будь-якого причинно-наслідкового зв?язку із неправомірними діями працівників поліції під час притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Крім того, суд враховує ту обставину, що отримавши відзиви відповідача із запереченнями щодо позову, позивач не скористався своїм правом у встановлений в ухвалі про відкриття провадження строк надати відповідь на відзив та надати суду будь-які інші додаткові докази.

За змістом позовної заяви, ОСОБА_1 відносить до витрат по оплаті послуг адвоката у розмірі 5250 грн., як витрати повязані з розглядом справ щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, так і витрати, повязані із розглядом даного цивільного позову. Однак, такі доводи є безпідставними, оскільки, наданий позивачем довідка-розрахунок послуг адвоката ОСОБА_5 (а.с.16) та розрахункова квитанція (а.с.16 зворот) не відповідають вимогам ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки, в матеріалах справи відсутні докази належного укладення договорів про надання правової допомоги від 01.08.2017 року, 16.11.2017 року, 08.02.2018 року.

Крім того, розрахункова квитанція (а.с.16 зворот) не містить серії та номеру, даних щодо паспорта або ідентифікаційного коду особи, що видала цей документ, а тому не відповідає вимогам Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 21.01.2016 № 13.

Відтак, суд не бере до уваги надані позивачем розрахунки щодо витрат на правову допомогу адвоката.

Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354, 430 ЦПК України, на підставі ст..ст.19, 56 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1174 Цивільного кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб державного органу відмовити.

Рішення може бути оскаржена до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення в повному обсязі складено 04 квітня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_6