Постанова

Іменем України

13 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 537/5038/15-ц

провадження № 61-1929св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

третя особа - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Мартєва С. Ю., Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М. від 4 серпня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року приватне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_8, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13 квітня 2007 року банк та ОСОБА_9 уклали кредитний договір, згідно з умовами якого, позивач надав ОСОБА_8 кредит у розмірі 3 тис. доларів США.

ОСОБА_8 зобов'язався повернути кредит щомісячними ануїтетними платежами з терміном повернення до 13 квітня 2009 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 13 квітня 2007 року банк та ОСОБА_6 і ОСОБА_5 уклали договори поруки, за умовами яких поручителі відповідають за кредитним договором у тому ж обсязі, що й позичальник.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, утвориласьзаборгованість у розмірі 2 тис. 220 доларів США 21 цент, яка складається із заборгованості за кредитним договором - 418 доларів США 89 центів та процентів за кредитним договором - 1 тис. 801 доларів США 32 центи.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути солідарно з поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 13 кітня 2007 року в розмірі 2 тис. 220 доларів США 21 цент, що було еквівалентно 52 тис. 929 грн 81 коп.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтаської області в складі судді Мурашової Н. В. від 9 червня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, банк звернувся до суду з позовом із пропуском позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 9 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що норми цивільного законодавства не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за окремими договорами поруки. Крім того, позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 9 квітня 2010 року позов банку задоволено та стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договором, яке було виконане 20 жовтня 2014 року. Натомість, звертаючись до суду з позовом у цій справі, банк перераховував кошти, стягнуті за рішення суду, в іноземну валюту - долари США та нарахував проценти за кредитним договором.

У серпні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до цього суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 9 квітня 2010 року про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором було виконано лише 20 жовтня 2014 року та заборгованість сплачена в гривнях. Такої суми грошових коштів не вистачило для погашення всієї заборгованості за кредитним договором, тому зобов'язання за цим договором не припинилося, адже виконане частково.

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що кредитне зобов'язання виконане в повному обсязі за рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 9 квітня 2010 року, а позивач намагається повторно стягнути з відповідачів кошти за кредитним договором. Крім того, було укладено окремі договори поруки, тому в такому випадку позивач має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів окремо на підставі відповідного договору, але позовна давність за такими вимогами вже спливла. У зв'язку з викладеним ОСОБА_6 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанцій - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобовязання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України немає.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-511цс15 та від 21 вересня 2016 року в справі № 6-1252цс16.

Суди встановили, що 13 квітня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8 уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 3 тис. доларів США з терміном повернення до 13 квітня 2009 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення зобов'язань за вказаним договором, ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 і ОСОБА_5 уклали окремі договори поруки, за умовами яких поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник.

Позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 11 тис. 182 грн 53 коп. ірішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 9 квітня 2010 року позов банку задоволено та стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договорому розмірі 11 тис. 182 грн 53 коп.

Згідно з постановою головного державного виконавця Сихівського ВДВС ЛМУЮ про закінчення виконавчого провадження рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 9 квітня 2010 року виконано в повному обсязі лише від 20 жовтня 2014 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення в справі, не звернув увагу на те, що відсутність підстав для солідарного стягнення з поручителів заборгованості за окремими договорами поруки, не зумовлює відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості з кожного поручителя окремо. Крім того, оскільки правовідносини за кредитним договором не припинилася у зв'язку з ухваленням рішення суду про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, то в цьому випадку на поручителів покладається відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, а банк має право на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 4 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк