Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 760/2193/15-ц

провадження № 61-888св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник відповідача - ОСОБА_2,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», в особі представника - ОСОБА_2, на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року в складі судді Бобровника О. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року вскладі суддів: Кабанченко О. А., Рубан С. М., Желепи О. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук ВікторіяЮріївна, відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - відділом примусового виконання рішень ДВС ГУЮ у м. Києві), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 грудня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого ним було отримано кредитні кошти у сумі 175 тис. дол США зі сплатою 12,2 % річних зі строком повернення до 23 грудня 2013 року.

22 грудня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О. І. для забезпечення виконання зобов'язань був посвідчений договір іпотеки, укладений між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», предметом якого було майно - нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 19) (в літ. А) загальною площею 56, 4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та належать громадянину Ірану ОСОБА_1

Також, для забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 22 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Компанія «Посольство сухофруктів» було укладено договір поруки, згідно умов якого, останнє поручилось нести солідарну відповідальність за зобов'язаннями позивача.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги, а ПАТ «Дельта Банк» прийняв право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, в тому числі за спірним кредитним договором.

03 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. було вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 1343, яким звернено стягнення на майно, а саме нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 19) (в літ. А) загальною площею 56,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, що належать позивачу.

01 грудня 2014 року відділом примусового виконання рішень ДВС ГУЮ у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 42166940.

Позивач зазначав, що нотаріус міг вчинити виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Нотаріусом не було отримано первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми відсотків за користування кредитом, зазначені у виконавчому написі, є безспірними, а розрахунок боргу, здійснений відповідачем, щодо наявності грошового зобов'язання позивача є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог до позивача.

Крім того, зазначено, що рішенням апеляційним судом Полтавської області 03 квітня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ТОВ «Посольство сухофруктів» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року у сумі 1 152 029 грн 88 коп., а саме: заборгованість за кредитом у сумі 699 387 грн 50 коп., заборгованість за відсотками в сумі 452 641 грн 51 коп.

Загальна сума стягнення за кредитним договором відповідно до виконавчого напису, вчиненого 03 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., складає 3 352 387 грн 91 коп., а сума, що підлягає солідарному стягненню з позивача та ТОВ «Посольство сухофруктів» відповідно до рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2014 року складає 1 152 029 грн 88 коп.

Посилаючись на зазначене і вказуючи на те, що заборгованість, щодо якої вчинено виконавчий напис не є безспірною, позивач просив суд визнати виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. 03 вересня 2014 за реєстром № 1343 за яким звернуто стягнення на майно позивача на користь ПАТ «Дельта Банк», а саме нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №19) (в літ. А) загальною площею 56,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 таким, що не підлягає виконанню.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., від 03 вересня 2014 року, що зареєстрований в реєстрі за №1343, про звернення стягнення на майно, а саме: нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 19) (в літ. А), загальною площею 56,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_1, таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звертаючись у серпні 2014 року до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису та зазначаючи, що заборгованість позивача за кредитним договором від 22 грудня 2006 року станом на 02 червня 2014 року становить 3 352 387 грн 91 коп., позивач не повідомив нотаріуса про рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2014 року, яким було встановлено, що позивач має заборгованість перед відповідачем по кредитному договору від 22 грудня 2006 року в розмірі 1 152 029 грн 88 коп., і указана сума зазначеним судовим рішенням була стягнута з позивача та поручителя у солідарному порядку. Оскільки кредитна заборгованість, щодо якої вчинено спірний виконавчий напис, на момент такого вчинення не була безспірною, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», в особі представника - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій, на думку скаржника, не було враховано, що при зверненні до нотаріуса для вчинення виконавчого напису банк надав усі необхідні документи, які передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172, а саме оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Оскільки надання будь-яких інших документів для вчинення нотаріусом виконавчого напису вимогами закону не передбачено, дії нотаріуса щодо вчинення спірного виконавчого напису відповідали вимогам закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.04 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 22 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останнім було отримано кредитні кошти у сумі 175 тис. дол США зі сплатою 12,2 % річних зі строком повернення до 23 грудня 2013 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого було зазначено майно - нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №19) (в літ. А) загальною площею 56,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги, а ПАТ «Дельта Банк» прийняв право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, в тому числі за спірним кредитним договором.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ТОВ «Посольство сухофруктів» про стягнення за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з Яварпур - ОСОБА_6, ТОВ «Посольство сухофруктів» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року у сумі 1 152 029 грн 88 коп., а саме: заборгованість за кредитом у сумі 699 387 грн 50 коп., заборгованість за відсотками в сумі 452 641 грн 51 коп.

Ухвалюючи указане рішення, судом було взято до уваги доводи боржника про застосування строків позовної давності до позову банку, у зв'язку із чим установлено, що заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2006 року може бути стягнена тільки за платежами, які мали бути здійснені після 08 липня 2010 року, визначивши загальну суму боргу у розмірі 1 152 029 грн 88 коп.

03 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. було вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 1343, яким звернено стягнення на майно, а саме нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №19) (в літ. А) загальною площею 56,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна запропоновано задовольнити вимоги банку на суму 3 352 387 грн 91 коп.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерстваюстиції України22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. При цьому, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що під час звернення у серпні 2014 року до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису існувало судове рішення, яке набрало законної сили і яким сума кредитної заборгованості ОСОБА_1 визначена і стягнута на користь банку в розмірі 1 152 029 грн 88 коп., який відрізняється від розміру заборгованості, указаної банком при зверненні до нотаріуса в сумі 3 352 387 грн 91 коп., суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису від 03 вересня 2014 року указана банком заборгованість за кредитним договором не була безспірна, у зв'язку із чим позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що при зверненні до нотаріуса для вчинення виконавчого напису банк надав усі необхідні документи, які передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки зводяться до переоцінки доказів та невірного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги про те, що дії нотаріуса щодо вчинення спірного виконавчого напису відповідали вимогам закону спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі представника - ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалуапеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик