Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 203/1487/16-ц

провадження № 61-5912св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Антоненко Н. О., Журавель В.І. (суддя-доповідач), Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство охорони здоров'я України,

відповідач - Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації,

відповідач - Державний заклад «Дорожня клінічна лікарня станції Дніпропетровськ» Державного підприємства «Придніпровська залізна дорога»,

третя особа - Державна казначейська служба України

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Міністерства охорони здоров'я України на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 липня 2016 року у складі судді Маймур Ф. Ф. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року у складі суддів колегії судової палати у цивільних справах: Григорченка Е. І., Каратаєвої Л. О., Повєткіна В. В.,

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров'я України (далі - МОЗ України), Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі - Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської ОДА), Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня станції Дніпропетровськ» Державного підприємства «Придніпровська залізна дорога» (далі - ДЗ «ДКЛС Дніпропетровськ») про відшкодування шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в пологовому будинку пологового відділення лікарні ДЗ «ДКЛС Дніпропетровськ» народилась його донька ОСОБА_8, батьками якої є він та ОСОБА_9 При виписці з пологового будинку в пункті 16 обмінної картки «Вакцинація БЦЖ» лікарями зазначено, що щеплення дитині не зроблено у зв'язку з відсутністю вакцини. 16 квітня 2015 року під час первинного лікарського патронажу новонародженої вдома лікарем також було констатовано факт відсутності в лікарні щеплень БЦЖ та щеплень проти вірусного гепатиту В.

Звернувшись на гарячу лінію МОЗ України, його було повідомлено про те, що Дніпропетровська область забезпечена вакциною.

У подальшому його мати ОСОБА_10. звернулась до Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської ОДА з заявами, на які 16 квітня 2015 року отримала відповідь про те, що станом на 20 квітня 2015 року не весь перелік імунобіологічних препаратів наявний у лікувально-профілактичних закладах області та при надходженні до області відповідних імунобіологічних препаратів її разом з дитиною буде запрошено для проведення щеплення. Також їй було роз'яснено, що за особистим бажанням батьки у разі відсутності імунобіологічного препарату у лікувально-профілактичному закладі можуть придбати ці препарати в аптечній мережі, яка має відповідні сертифікати, та які надаються батькам у контейнерах з холодовими елементами для дотримання температурного режиму разом із сертифікатом.

16 квітня 2015 року у приватному медичному закладі «Клініка» доньці позивача було зроблено щеплення БЦЖ (вартість 454 грн 22 коп.), а 22 квітня 2015 року - вакцину проти гепатиту В - «Єнджерікс» (вартість 70 грн 50 коп.).

Ураховуючи викладені обставини та те, що внаслідок такої бездіяльності лікарів він зазнав душевних страждань, позивач просив стягнути з відповідачів майнову шкоду у сумі 525 грн 05 коп. та 5 тис. грн компенсації моральної шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Управління Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з рахунку МОЗ України на користь ОСОБА_4 525 грн 05 коп. майнової шкоди та у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 тис. грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 липня 2016 року змінено, резолютивну частину викладено в такій редакції: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 525,05 грн, моральної шкоди у розмірі 1000 грн. та в рахунок повернення сплачених судових витрат суму у розмірі 1929,20 грн., а разом 3454,25 грн.». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У грудні 2016 року МОЗ України звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову. Зокрема, заявник зазначає, що повернення коштів з імунобіологічні препарати та інші лікарські засоби, що були придбані за власні кошти, діючим законодавством не передбачено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 203/1487/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення статей 23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 7, 8, 18 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення України», надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що у зв'язку з відсутністю в лікарні препаратів для щеплення БЦЖ та щеплення проти вірусного гепатиту В позивач змушений був докласти зусиль та придбавати їх за власний рахунок, тому на його користь підлягає стягненню їхня вартість. Крім того, суди дійшли висновку про те, що внаслідок відмови лікарів зробити щеплення новонародженій дитині ОСОБА_4 зазнав моральної шкоди, розмір якої апеляційний суд визначив з урахуванням принципів розумності, справедливості.

Колегія погоджується з такими висновками судів.

Відповідно до пункту «е» частини першої статті 7 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (далі - Закон) держава згідно з Конституцією України гарантує всім громадянам реалізацію їх прав у сфері охорони здоров'я шляхом встановлення відповідальності за порушення прав і законних інтересів громадян у сфері охорони здоров'я.

Статтею 8 цього ж Закону держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров'я і забезпечує його захист. Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров'я медичної допомоги, до якої належать первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Держава гарантує безоплатне надання медичної допомоги у державних та комунальних закладах охорони здоров'я також за епідемічними показаннями та безоплатне проведення медико-соціальної експертизи. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров'я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов'язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров'я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.

Реалізація державної політики охорони здоров'я покладається на органи виконавчої влади, до яких відносяться Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади в межах своєї компетенції розробляють програми і прогнози в сфері охорони здоров'я, визначають єдині науково обґрунтовані державні стандарти, критерії та вимоги, що мають сприяти охороні здоров'я населення, формують і розміщують державні замовлення з метою матеріально-технічного забезпечення сфери, здійснюють державний контроль і нагляд та іншу виконавчо-розпорядчу діяльність в сфері охорони здоров'я (стаття 14 Закону).

Згідно зі статтею 18 Закону фінансування охорони здоров'я здійснюється за рахунок Державного бюджету України та місцевих бюджетів, фондів медичного страхування, благодійних фондів та будь-яких інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччі населення України» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов'язковими.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, є Міністерство охорони здоров'я України, яке є головним у системі центральних органів виконавчої влади та здійснює поставку імунобіологічних препаратів у всі регіони України.

Наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595 «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів» передбачено, що щепленню для профілактики туберкульозу підлягають усі новонароджені діти, що не мають до цього протипоказань. Вакцинація проводиться на 3-5-ту добу життя дитини (не раніше 48-ї години після народження) вакциною для профілактики туберкульозу

Листом від 18 листопада 2014 року МОЗ України повідомило Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської ОДА про відсутність закупівлі вакцини БЦЖ та неможливість її постачання та розподілення між лікарнями.

Крім того, відповідно до зошиту обліку приходу та витрат вакцини і сироватки з аптеки ДЗ «ДКЛС» у період із 24 січня 2014 року по 18 травня 2015 року в лікарні була відсутня вакцина для щеплень новонароджених дітей.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, із урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про необхідність стягнення майнової та моральної шкоди, оскільки внаслідок бездіяльності МОЗ України були порушені конституційні права позивача та його новонародженої дитини на отримання безоплатної медичної допомоги, а саме відсутністю щеплень, які повинні проводиться відповідно до законодавства України безоплатно та у відповідні строки.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу Міністерства охорони здоров'я України залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 липня 2016 року в незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат