МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. №2/521/1512/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 у складі

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Плєхової О.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього

ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення та визначення порядку користування квартирою,

встановив:

В жовтні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, посилаючись на те, що їм та їх синам ОСОБА_9 та ОСОБА_11 належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності №577 від 18 грудня 1997 року в рівних частках квартира №31, що розташована по вул. Мельницькій,32 В, в м. Одесі, в якій вони разом з дітьми проживали. 29 квітня 1998 року їх старший син ОСОБА_11 одружився і став проживати окремо. В період шлюбу в їх сімї народилося двоє синів: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачі зазначали, що в 2010 році ОСОБА_11 запропонував їм проживати разом, на що вони погодилися, але в 2012 році вони з молодшим сином переїхали в квартиру №103, що розташована по вул. ОСОБА_12. Сталінграда, 26, в м. Одесі.

29 травня 2014 року ОСОБА_11, помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_11 є його діти ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, які прийняли спадщину і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 2014 року по 1/8 частини спадкового майна, а саме по 1/8 частини квартири АДРЕСА_1.

Вказували, що через деякий час після смерті сина, вони стали вести переговори з невісткою, відповідачкою у справі щодо їх вселення в квартиру АДРЕСА_1, оскільки квартиру АДРЕСА_2, вони мали намір переоформити на молодшого сина ОСОБА_9

Стверджували, що на неодноразові звернення до ОСОБА_4 щодо їх вселення в квартиру №31, по вул. Мельницька,32 В, в м. Одесі, яка належить їм на праві спільної часткової власності, остання не реагує.

Посилаючись на порушення своїх прав, як співвласників спірної квартири, позивачі просили суд встановити порядок спільного користування квартирою №31 по вул. Мельницька, 32 В, в м. Одесі, яка в цілому складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 40,3 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м., виділивши в самостійне користування: ОСОБА_2, ОСОБА_8 житлову кімнату, площею 17,2 кв.м. та балкон, площею 0,7 кв.м., які позначені в технічному паспорті від 31 грудня 2016 року під №5 та №10; виділити в користування ОСОБА_9 житлову кімнату, площею 12,6 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №8; виділити в користування ОСОБА_10, ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 житлову кімнату, площею 10,5 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №6; кухню, площею 5,6 кв.м., вбиральню, площею 0,8 кв.м., ванну кімнату, площею 1,9 кв.м., коридорів, площею 4,4, 1,2 кв.м., комору, площею 1,0 кв.м. залишити місцями спільного користування; вселити ОСОБА_2, ОСОБА_8 в житлову кімнату, площею 17,2 кв.м. з балконом, площею 0,7 кв.м., які позначені в технічному паспорті під №5 та №10, що розташовані в квартирі АДРЕСА_3; вселити ОСОБА_9 у житлову кімнату, площею 12,6 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №8, що розташована в зазначеної вище квартирі; виселити ОСОБА_6 з квартирі АДРЕСА_3; стягнути з відповідачів на користь позивачів моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року за заявою ОСОБА_4 до участі у справі було залучено орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (а.с.54)

Позивачі та представник позивача ОСОБА_2, діюча на підставі довіреності від 04 серпня 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити (а.с.28 ).

Відповідачі, представник ОСОБА_4 та ОСОБА_6, діючий на підставі довіреностей від 16 листопада 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині виділення в самостійне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_8 балкона, площею 0,7 кв.м., стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. та виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_4. Раніше ОСОБА_4 та ОСОБА_12 надали суду письмові заперечення на позов та письмові пояснення (а.с.52,53,58-61,101).

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності за №577 від 18 грудня 1997 року в рівних частках квартира №31, по вул. Мельницькій, 32 В, в м. Одесі (а.с.15).

27 лютого 1998 року право власності ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 на квартиру АДРЕСА_4 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується довідкою КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.15 звор., 27).

Згідно технічного паспорту від 31 грудня 2016 року квартира АДРЕСА_1 складається з трьох жилих кімнат, площею 17,2 кв.м., 12,6 кв.м., 10,5 кв.м., кухні, площею 5,6 кв.м., вбиральні, площею 0,8 кв.м., ванної кімнати, площею 1,9 кв.м., коридорів, площею 4,4, 1,2 кв.м., комори, площею 1,0 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м., у т. ч. житловою площею 40,3 кв.м. (а.с.16-17).

Встановлено, що 29 травня 2014 року ОСОБА_11, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.19).

Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину спадкового майна, а саме на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка належала померлому на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності №577 від 18 грудня 1997 року (а.с.18).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_11 є його діти ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.51).

З матеріалів справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_11, а саме ? частину квартири АДРЕСА_1, прийняли його рідні діти: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 16 грудня 2014 року (а.с.22,24).

Відповідно до дублікатів свідоцтв про право на спадщину від 16 грудня 2014 року кожному із спадкоємців, а саме ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, належить по 1/8 частини квартири №31, що розташована по вул. Мельницькій, 32 В, в м. Одесі (а.с.105,106).

16 грудня 2014 року право власності ОСОБА_10 та ОСОБА_5 було зареєстровано у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.21,23).

Встановлено, що батьки померлого ОСОБА_2, ОСОБА_8, та його жінка ОСОБА_4, спадщину після смерті ОСОБА_11, не прийняли.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 ніхто із сторін не зареєстрований, що підтверджується довідкою про склад сімї та реєстрацію від 18 травня 2017 року (а.с.26).

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 17 жовтня 2017 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Сталінграда, 92 кв.85 (а.с.34).

Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 17 жовтня 2017 року ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.35).

Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 17 жовтня 2017 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.36).

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник житлового будинку, квартири відповідно до ст.383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження цим майном.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, вимоги позивачів щодо встановлення порядку спільного користування спірною квартирою та вселення є правомірними та відповідають вимогам діючого законодавства.

В процесі судового розгляду справи встановлено, що позивачі самостійно вселилися в квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм та відповідачам ОСОБА_10 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, а відповідач ОСОБА_6 із спірної квартири добровільно виселився.

Дані обставини були підтвердженні та не заперечувалися сторонами в судовому засіданні.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги в частині вселення позивачів в спірну квартиру та виселення відповідача ОСОБА_6 із спірної квартири задоволенню не підлягають, оскільки між сторонами відсутній спір про право.

Що стосується позовних вимог щодо встановлення порядку спільного користування квартирою №31 по вул. Мельницькій, 32 В, в м. Одесі, шляхом виділу ОСОБА_2, ОСОБА_8 житлової кімнати, площею 17,2 кв.м. та балкону, площею 0,7 кв. м., які позначені в технічному паспорті на квартиру від 31 грудня 2016 року під №5 та №10; ОСОБА_9 житлової кімнати, площею 12,6 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №8; ОСОБА_10, ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 житлової кімнати, площею 10,5 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №6; а кухню, площею 5,6 кв.м., вбиральню, площею 0,8 кв.м., ванну кімнату, площею 1,9 кв.м., коридорів, площею 4,4, 1,2 кв.м., комору 1,0 кв.м. в квартирі №31 за адресою: м. Одеса, вул. Мельницька, 32 В залишити місцями спільного користування, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частина 2 ст. 3 Сімейного кодексу України визначає, що до складу сімї входять особи які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Оскільки ОСОБА_10 та ОСОБА_5, дітям відповідачки квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності, то відповідачка має право на користування спірною квартирою.

Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві власності він може без згоди інших співмешканців вселити до даної квартири (будинку) батьків, своїх дітей та дружину.

Кожний із співвласників майна має право на отримання у користування та володіння частки майна в натурі, така частка повинна відповідати його частці в праві загальної часткової власності. Якщо виділення в натурі неможливе, співвласник має право на отримання матеріальної компенсації від інших співвласників або запропонувати встановити порядок користування спільним майном.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року встановлено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 в рівних частках, тобто по ? частини.

Квартира АДРЕСА_1 складається з трьох жилих кімнат, площею 17,2 кв.м., 12,6 кв.м., 10,5 кв.м., кухні площею 5,6 кв.м., вбиральні площею 0,8 кв.м., ванної кімнати площею 1,9 кв.м., коридорів площею 4,4, 1,2 кв.м., комори 1,0 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м., у т. ч. житловою площею 40,3 кв.м. (а.с.16-17).

Оскільки житлова площа квартири складає 40,3 кв.м., то кожному співвласнику належить по 10,1 кв.м. житлової площі та по 13,95 кв.м загальної площі.

Так як після смерті ОСОБА_11 спадщину прийняли його діти, то кожен з них має право на 1/8 частину спірної квартири.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільної частковою власністю.

За правилами ст. 358 ч. 3 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Оскільки сторонам не можливо виділити в спірній квартирі ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, то суд може встановити порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачів щодо виділення їм в користування житлової кімнати площею 17,2 кв.м. та балкона, площею 0,7 кв. м., ОСОБА_9 житлової кімнати, площею 12,6 кв.м., а ОСОБА_10, ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 житлової кімнати, площею 10,5 кв.м. є законними та обґрунтованими, оскільки кожному співвласнику виділена житлова площа співмірна їх часткам у праві спільній часткової власності.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до розяснень п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК УРСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію" ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права" ; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31 березня 1995 року встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, суд вважає, що позивачі не надали суду доказів того, що діями відповідачів була спричинена їм моральна шкода.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 640,00 грн., які були сплачені позивачами при зверненні до суду, тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_10, оскільки на підставі ч. 7 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 звільнена від його сплати.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 358, 382, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення та визначення порядку користування квартирою задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою №31, що знаходиться у будинку №32 В по вул. Мельницькій в м. Одесі, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та складається з трьох житлових кімнат площею 40,3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната площею 17,2 кв.м., 2-а кімната площею 10,5 кв.м., 3-я кімната площею 12,6 кв.м., кухні площею 5,6 кв.м., вбиральні площею 0,8 кв.м., ванної кімнати площею 1,9 кв.м., коридорів площею 4,4, 1,2 кв.м., комори площею 1,0 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м.

Виділити в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_8 житлову кімнату площею 17,2 кв.м. і балкон площею 0,7 кв.м., які позначені в технічному паспорті від 31 грудня 2016 року під №5 та №10, що розташовані в квартирі №31, за адресою: м. Одеса, вул. Мельницька, 32 В.

Виділити в користування ОСОБА_9 житлову кімнату площею 12,6 кв.м., яка позначена в технічному паспорті від 31 грудня 2016 року під №8, що розташована в квартирі №31, за адресою: м. Одеса, вул. Мельницька, 32 В.

Виділити в користування ОСОБА_10, ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 житлову кімнату площею 10,5 кв.м., яка позначена в технічному паспорті від 31 грудня 2016 року під №6, що розташована в квартирі №31 за адресою: м. Одеса, вул. Мельницька, 32 В.

Залишити в загальному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 - кухню площею 5,6 кв.м., вбиральню площею 0,8 кв.м., ванну кімнату площею 1,9 кв.м., коридори площею 4,4, 1,2 кв.м., комору 1,0 кв.м., що розташовані в квартирі №31 за адресою: м. Одеса, вул. Мельницька, 32 В.

Стягнути з ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, на користь ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок в рівних частках, по 213 (двісті тринадцять) гривень 33 копійки на кожного.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено17 квітня 2018 року.

Суддя О.М. Сегеда