Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 750/4854/15-ц

провадження № 61-13088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2016 року у складі головуючого судді Логвіної Т. В. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Харечко Л. К., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 750/4854/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просив стягнути на свою користь борг у розмірі 39 150 дол. США та 361 276 дол. США відповідно до розписок від 08 квітня 2012 року та 14 березня 2006 року.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2006 року він надав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 40 000 дол. США, про що свідчить укладена між сторонами розписка. Відповідач повернула борг частково у розмірі 750 дол. США, решта коштів у сумі 39 150 дол. США на теперішній час не повернута. Також 08 квітня 2012 року він надав відповідачу в борг кошти у розмірі 361 276 дол. США, про що свідчить розписка.

10 березня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_5 з вимогою про повернення протягом 10 днів боргу. Проте відповідач взяті на себе боргові зобов'язання належним чином не виконує, коштів не повертає, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за розпискою від 14 березня 2006 року у розмірі 39 150 дол. США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 810 013 грн 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за розпискою від 08 квітня 2012 року у розмірі 361 276 дол. США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 7 474 800 грн 44 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач взяті на себе за борговою розпискою зобов'язання не виконала, кошти ОСОБА_4 не повернула, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У березні 2017 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що надані позивачем розписки не відповідають положенням статті 1046 ЦК України, оскільки не містять даних про особу позикодавця і позичальника, відсутній підпис позикодавця, не обумовлені сторонами умови отримання коштів та строки їх повернення, а також сума позики не вказана прописом. Зазначає, що коштів від позивача не отримувала.

13 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 14 березня 2006 року ОСОБА_5 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 40 000 дол. США та зобов'язалась повернути їх на першу вимогу в повному обсязі. 08 квітня 2012 року ОСОБА_5 взяла в борг у позивача грошові кошти в сумі 361 276 дол. США. Про отримання коштів ОСОБА_5 були складені відповідні розписки.

10 березня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача з письмовою вимогою, в якій просив протягом 10 днів з моменту отримання листа повернути грошові кошти за двома розписками.

ОСОБА_5 лист отримано 18 березня 2015 року, вимоги позивача не виконані, борг не повернуто.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів від 21 грудня 2015 року № 3094-3099/15-24, рукописні тексти розписок від 14 березня 2006 року та від 08 квітня 2012 року виконані ОСОБА_5

Про те, що підписи від імені ОСОБА_5 в розписках від 14 березня 2006 року та від 08 квітня 2012 року виконані ОСОБА_5 також зазначено й у висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 16 серпня 2016 року № 1827/1828/16-24.

Таким чином, правильним є висновок судів про наявність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_5 отримала кошти за борговими розписками від ОСОБА_4, проте їх не повернула, відповідні відомості відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Мотиви касаційної скарги про те, що розписки не є договором позики у розумінні положень статті 1046 ЦК України колегія суддів відхиляє. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат