Справа №443/1918/16-ц
Провадження №2/443/173/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1, звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітами батьків на житловий будинок в с. Монастирець по вул. Шевченка, 31 Жидачівського району Львівської області, загальною площею 87,9 кв.м., житловою площею 56,3 кв.м. та на земельні ділянки площею 0,3687 га на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯМ №634475 від 25 грудня 2012 року і площею 0,4614 га на підставі державного акта на право власності на землю серії ЯМ №634474 від 26 грудня 2012 року, які розташовані на території Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, після смерті матері, ОСОБА_4, яка померла 29 січня 2015 року і батька, ОСОБА_5, який помер 06 січня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що житловий будинок в с. Монастирець по вул. Шевченка, 31 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4В.(дружина) ОСОБА_1В.(дочка) та ОСОБА_4В.(син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. 29 січня 2015 року померла її матір, а 06 січня 2016 року батько. Ще за життя батьки розпорядились своїм майном, склавши заповіт, згідно якого все їм належне заповіли своїм дітям: сторонам по справі. Проте, її сестра, ОСОБА_2 та брат ОСОБА_4, відмовились від належних їм часток у спірному майні на її користь. Відтак, вона, як єдиний спадкоємець що не відмовився від спадщини, звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримала відмову у видачі такого, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно що належало померлим та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивачка ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали заяви, в яких просять розгляд справи проводити за їх відсутності. Позовні вимоги визнають в повному обсязі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією виписки з погосподарської книги с. Монастирець Жидачівського району Львівської області №1093 від 04 жовтня 2016 р., що будинковолодіння №31 по вул. Шевченка в с. Монастирець Жидачівського району Львівської області рахувалось за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4(дружина) ОСОБА_1(дочка) та ОСОБА_3(син) /а.с. 16/.

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок в селі Монастирець по вул. Шевченка, 31 Жидачівського району Львівської області виданого ФОП ОСОБА_6, загальна площа такого будинку становить 87,9 кв.м., (житлова 56,3 кв.м.) рік побудови 1971. Сумарна інвентаризаційна вартість з господарськими будівлями та спорудами 240 642 грн. /а.с. 7-9/.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по вул. Шевченка, 31 в с. Монастирець Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_5 голова двору, ОСОБА_4В.(дружина) ОСОБА_1В.(дочка) та ОСОБА_4В(син). Частка кожного члена двору становила 1/4.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ОСОБА_4, померла 29 січня 2015 року, в селі Монастирець Жидачівського району Львівської області, у віці 72 років, про що 30 січня 2015 року складено відповідний актовий запис №6 та виконавчим комітетом Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, від 30 січня 2015 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №379576. Також з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії І-СГ №419336, вбачається, що 06 січня 2016 року, у віці 76 років, помер ОСОБА_5, про що 06 січня 2016 року складно відповідний актовий запис №2/а.с.17-18/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В судовому засіданні встановлено, що спадщина вищезазначених померлих складається із частини житловому будинку по вулиці Шевченка, 31 в селі Монастирець Жидачівського району Львівської області та земельних ділянок: площею 0,3687 га на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯМ №634475 від 25 грудня 2012 року і площею 0,4614 га на підставі державного акта на право власності на землю серії ЯМ №634474 від 26 грудня 2012 року /а.с. 7-12/

Судом встановлено, що сторони по справі є рідними дітьми спадкодавців, що додатково підтверджується долученим до матеріалів справи свідоцтвами про народження серії І-СГ №307014, VІІ-УР №0557004, І-АВ №443968 та свідоцтвами про укладення шлюбу серії І-СГ №307052 та І-СГ №476455 /а.с.22-24, 26-27, 30/.

З наявних в матеріалах справи копій заповітів від 17 березня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на випадок своєї смерті зробили таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, на що я за законом матиму право, заповідаю своїм дітям ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1» /а.с. 12-13/.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Також, за змістом ч.1 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

Так, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, заявою від 31 жовтня 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрованою в реєстрі за №586 та заявою від 07 листопада 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом ОСОБА_8 та зареєстрованою в реєстрі за №2415 відповідно, відмовились від належної їм долі спадщини за заповітом, яка залишилась після смерті їх батьків на користь позивачки. Вказаними, заявами відповідачі відмовились і від належних їм часток, як членам в майні колишнього колгоспного двору/а.с.29,32/.

За таких обставин, позивачка є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті своїх батьків, як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою до нотаріуса.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №701/02-31 від 09 вересня 2016 року, виданої завідувачем Жидачівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно що належало померлим та є спадковим майном м /а.с.4/.

Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнають, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок в с. Монастирець по вул. Шевченка, 31 Жидачівського району Львівської області, загальною площею 87,9 кв.м., житловою площею 56,3 кв.м. та на земельні ділянки площею 0,3687 га та 0,4614 га, які розташовані на території Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області(згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №634475 від 25 грудня 2012 року та серії ЯМ №634474 від 26 грудня 2012 року), в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_4, яка померла 29 січня 2015 року і батька, ОСОБА_5, який помер 06 січня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко