Номер провадження: 22-ц/785/882/18
Номер справи місцевого суду: 496/6102/13-ц
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Черевко П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 24 листопада 2017 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій та скасування постанов приватного виконавця,

ВСТАНОВИЛА:

27 жовтня 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулась до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій та скасування постанов приватного виконавця (а.с. 1-3).

24 листопада 2017 року Біляївським районним судом Одеської області було постановлено ухвалу, якою скаргу ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій та скасування постанов приватного виконавця вирішено залишити без задоволення (а.с. 70-72).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою 01 грудня 2017 року представник скаржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 засобами поштового зв'язку направила до суду апеляційну скаргу. Так, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції вирішив скаргу боржника на дії приватного виконавця з порушенням норм цивільного процесуального законодавства та положень ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року). Зокрема апелянт зазначає, що виходячи з положень останнього один виконавчий документ не може одночасно виконуватися у декількох виконавчих провадженнях різними органами виконання. При цьому апелянт зазначає, що державним виконавцем не враховано, що на земельну ділянку із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» не може бути накладено стягнення. Крім того апелянт вказує, що земля, яка арештована приватним виконавцем, є спільною сумісною власністю подружжя. За зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі Тому апелянт просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 24 листопада 2017 року та постановити нову, якою скаргу ОСОБА_3 задовольнити повністю, а також визнати неправомірними дії приватного виконавця і скасувати постанови винесені у виконавчому провадженні (а.с. 74-79).

В судовому засіданні представник апелянтанаполягав на задоволенні апеляційної скарги. Представник стягувача та приватний виконавець проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з'явились, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення в справі суд першої інстанції виходив з того, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів примусового характеру, коштів, майна (рухомого та нерухомого) та будь-яких доходів належних боржнику, на які можливо звернути стягнення згідно з чинним законодавством, на момент перевірки не виявлено, тому була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, крім того, державний виконавець Яровий В.М. пояснив, що зазначене виконавче провадження було завершено, тобто «завершення виконавчого провадження» - це більш ширше поняття ніж закінчення та ним було повернено стягувачу виконавче провадження з виконання виконавчого листа Біляївського районного суду Одеської області №496/6102/13-ц з можливістю повторного звернення стягувача до виконання виконавчого листа, тому стягувач ОСОБА_2 звернувся за власним вибором до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Гамбаль О.Є, відповідно до діючого законодавства, із заявою від 09.10.2017 року про примусове виконання рішення. Так суд першої інстанції зазначив, що приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Гамбаль О.Є. було вжито передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів з примусового виконання рішень, а тому скаргу ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій та скасування постанов приватного виконавця суд першої інстанції вирішив залишити без задоволення.

Враховуючи висновки суду першої інстанції, зважаючи на доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 2-3 вказаної статті про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт. У разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Отже, повернення виконавчого документа в зв'язку із відсутністю в боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними не тягне за собою зняття арешту.

Разом з тим, за обставинами даної справи 10 жовтня 2017 року приватним виконавцем Гамбаль О.Є. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження під № 54871470 за заявою ОСОБА_6 щодо примусового виконання виконавчого листа №496/6102/13-ц, виданого 02.04.2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 грошової суми у розмірі 451815,74 грн, та виніс постанову про відкриття виконавче провадження під № 54871470 (а.с. 7, 61) та 11 жовтня 2017 року постановою приватного виконавця накладено арешт на майно, що належить боржнику, а саме - на все майно, в тому числі: земельна ділянка, загальною площею 2 га, кадастровий номер :001:003:0584, за адресою: Одеська область, Лиманський район, Красносільська с/рада, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (а.с. 10, 54). 09 листопада 2017 року приватним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника (а.с.44).

Колегія суддів звертає увагу на те, що на момент винесення приватним виконавцем постанови про арешт майна від 11 жовтня 2017 року на майно ОСОБА_3, зокрема, спірну земельну ділянку, жодне обтяження накладено не було, що підтверджується Інформаційною довідкою № 100054554 отриманою Гамбальом Олександром Євгеновичем 11 жовтня 2017 року в 15:47:39 (а.с. 56-57). Отже, з наведеного слідує те, що приватним виконавцем в цій частині не було порушено процедуру здійснення виконавчих дій. А тому посилання апелянта на те, що один виконавчий документ не може одночасно виконуватися у декількох виконавчих провадженнях різними органами виконання, та щодо того, що суд першої інстанції не оглянув матеріали виконавчого провадження № 42844167 та не надав оцінку достовірності пояснень державного виконавця щодо «завершення» виконавчого провадження колегією суддів відхиляються.

Щодо доводів апелянта в частині накладення арешту на земельну ділянку сільськогосподарського призначення колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з п. 15 Перехідних положень ЗКУ до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

В контексті даної справи приватним виконавцем була винесена постанова про опис та арешт майна боржника, однак жодних інших виконавчих дій щодо спірного майна не здійснювалося, в тому числі жодних угод щодо купівлі-продажу або іншим чином відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка належить боржнику. Крім того, відповідно до позиції Верховного суду України від 30 березня 2011 року в справі № 6-179св10 мораторій на відчуження земельних ділянок носить тимчасовий характер, зокрема, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2019 року, а тому постанова про арешт майна боржника, яка була винесена приватним виконавцем дозволить запобігти відчуженню спірного майна на користь третіх осіб у випадку зняття мораторію, та дозволить задовольнити вимоги кредитора в такій ситуації.

Посилання апелянта на те, що спірне майно являється спільною сумісною власністю подружжя матеріалами справи не підтверджується, на підтвердження своїх доводів апелянт відповідних доказів не надає, а крім того, інший з подружжя є самостійним суб'єктом права, який у разі порушення його прав має право на судовий захист.

На момент розгляду даної справи приватний виконавець не вчинив дій, які би дійсно порушували права заявника, а тому скарга на дії приватного виконавця була правомірно залишена судом першої інстанції без задоволення. Разом з тим, оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків, однак доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 376 ЦПК України змінює рішення в частині мотивування, та вважає, що вищевказане по суті поданої скарги повинно було бути підставою для відмови у її задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, ч. 4 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 24 листопада 2017 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій та скасування постанов приватного виконавця - змінити в частині мотивування. В іншій частині залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст цієї постанови виготовлено 26 лютого 2018 року.

Суддя апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

22.02.2018 року м. Одеса