Справа № 127/6884/17
Провадження № 22-ц/772/457/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 рокуСправа № 127/6884/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого: Рибчинського В.П.

суддів: Голоти Л.О., Стадника І.М.

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О.:

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області ухвалене у складі судді Гуменюка К.П. 21 грудня 2017 року, о 13-49 хв., в м. Вінниця, у справі за позовом ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішення в частині та визнання недійсним державного акту,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Вінницької міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішення в частині та визнання недійсним державного акту. Свої вимоги мотивувала тим, що позивач спільно з ОСОБА_6 є співвласником 11/20 будинковолодіння у АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку та рішення Вінницького міського суду Вінницької області 10 вересня 2015 року. Рішенням Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 86 земельну ділянку площею 0,0911 га. по АДРЕСА_1 передано у спільну сумісну власність ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 На підставі зазначеного рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 01 червня 2007 року. Висновком експерта від 09 березня 2017 року № 15 - П в межах кримінального провадження, встановлено, що підпис у заяві до ВМР від 21 січня 2006 року щодо передачі у приватну власність земельної ділянки виконано не ОСОБА_3, а іншою особою. Позивач вказує, що оскаржуване рішення прийнято без звернення одного із співвласників житлового будинку.

У позовній заяві ОСОБА_3 просить визнати недійсним та скасувати рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 86 в частині передачі земельної ділянки площею 0,0911 га у АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що зареєстрований 01 червня 2007 року за № 88 та стягнути з відповідачів документально підтверджені судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала до Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу у якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідачів ОСОБА_7 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти вимог апеляційної скарги й зазначає, що Вінницький міський суд Вінницької області у цій справі ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, правильно дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог. А також зазначає, що фактичною підставою для звернення ОСОБА_3 з позовом про визнання недійсним та скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області №86 від 25.05.2006 року є не відсутність її волевиявлення, а бажання змінити розмір часток під час розподілу спірної земельної ділянки.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи представника відповідачів, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року вищевикладеним вимогам закону відповідає. Так судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 01 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф., зареєстрованому в реєстрі за № 891, ОСОБА_3 придбала 11/20 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12, т. 1).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2015 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 виділено у спільну часткову власність по 11/40 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10-11, т. 1). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 грудня 2015 року за ОСОБА_6 зареєстроване право спільної часткової власності на 11/40 житлового будинку (а. с. 9, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 листопада 1991 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить 45/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 181, т.1).

Наведені обставини вказують на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

05 грудня 2005 року між Вінницькою міською радою ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_5 укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендарі приймають в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0911 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 строком на 4 роки 10 місяців (а. с. 174-177, т. 1).

В подальшому, будучи користувачами земельної ділянки, співвласники вирішили скористатись правом приватизації землі, та подали відповідні заяви до органу місцевого самоврядування.

В матеріалах справи міститься копія заяви від 27 січня 2006 року, відповідно до якої ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 звернулись до Вінницької міської ради про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки площею 911 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена заява містить підписи трьох осіб. До заяви додано зокрема копії паспортів зазначених осіб, ідентифікаційні коди та правовстановлюючі документи на житловий будинок (а. с. 170, 181-184 т. 1).

Рішенням Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 88, передано у спільну сумісну власність земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, площею 911 кв. м. Одночасно, прийнято рішення про видачу Державних актів на право приватної власності на землю в установленому порядку (а. с. 169, т. 1).

Відповідно до копії витягу з Книги записів реєстрації державних актів на право приватної власності наданого Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області, 11 червня 2007 року ОСОБА_3 отримала державний акт серії НОМЕР_2, про що в графі 18 міститься відповідний підпис (а. с. 121, т. 2).

В матеріалах справи міститься копія державного акту на право власності на земельну ділянку від 01 червня 2007 року серії НОМЕР_2 відповідно до якого ОСОБА_10 на підставі рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 88 є власником земельної ділянки площею 0,0911 га. Співвласниками зазначеної земельної ділянки (спільна сумісна власність) є ОСОБА_9 та ОСОБА_5 (а. с. 7, т. 1).

Заявляючи вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 86 в частині передачі земельної ділянки у спільну сумісну власність та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, позивач зазначає, що підставами для задоволення зазначених вимог є те, що підпис в заяві до Вінницької міської ради від 27 січня 2006 року щодо передачі в приватну власність земельної ділянки виконаний не нею, а тому оскаржуване рішення прийнято без її звернення. На підтвердження таких обставин, позивачем надано копію висновку експерта від 09 березня 2017 року № 15-П виготовленого в межах проведення судової почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні № 0001044. Відповідно до зазначеного висновку, підпис у заяві до Вінницької міської ради від 27 січня 2006 року у графі «Підпис» виконаний не гр. ОСОБА_3, а іншою особою (а. с. 14-18, т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема і шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

З наведених норм законодавства вбачається, що підставами для скасування правового акту індивідуальної дії, яким у даному випадку є оскаржуване рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 88, є одночасна наявність двох умов, а саме його суперечність актам цивільного законодавства та порушення цивільних прав і інтересів власника майна внаслідок видання такого акта.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 6, 10 ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на момент подання заяви до ВМР про передачу у приватну власність земельної ділянки), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

З наданих позивачем доказів вбачається, що підпис в заяві до Вінницької міської ради від 27 січня 2006 року виконаний не ОСОБА_3, однак до вказаної заяви додано документи, які містять персональні данні позивача, зокрема правовстановлюючі документи на будинковолодіння, копія паспорта та її ідентифікаційний код, надання яких органу місцевого самоврядування свідчить про волевиявлення позивача на набуття права на землю. При цьому, орган місцевого самоврядування не наділений правом перевірки дійсності підписів громадян у відповідних заявах.

За змістом оскаржуваного рішення Вінницької міської ради ОСОБА_3 отримала у власність земельну ділянку.

Згідно із ч. 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності передбачає можливість вільного, але в межах закону, використання власником свого майна у власних інтересах.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 прийняла у власність спірну земельну ділянку та використовувала це майно у власних інтересах.

Так, зокрема з метою набуття права власності на нерухоме майно (прибудову до житлового будинку) ОСОБА_3 у декларації про готовність об'єкта до експлуатації зазначала що вона є власником земельної ділянки згідно із державним актом серії НОМЕР_2 (Т.1 а.с. 153, 154). Також позивач надавала до Інспекції державного архітектурного-будівельного контролю у Вінницькій області копію державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_2, що підтверджується відповідною заявою (Т.1 а.с. 155).

Вказані обставини свідчать про те, що позивач ОСОБА_3 прийняла у власність спірну земельну ділянку, користувалась таким правом, погоджувалась із рішенням Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року №86 та використовувала державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, як правовстановлюючий документ у власних інтересах. Лише з 2014 року ОСОБА_3, тобто через 8 років, заявляє про несправжність своїх підписів у заяві до органу місцевого самоврядування та в Книзі видачі державних актів.

Таким чином, обґрунтування вимог позивача тим, що оскаржуване рішення ВМР від 25 травня 2006 року прийняте всупереч її волі, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 вчинялись дії, які сприяли прийняттю оскаржуваного рішення та по виготовленню оскаржуваного державного акту на земельну ділянку, який в подальшому і використовувався останньою.

Крім цього колегія суддів враховує що спірна земельна ділянка перебуває у праві спільної власності, визнання недійсним рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 86 та державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 призведе до позбавлення права власності інших співвласників.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17.07.1997року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України, Вінницька міська рада діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на той час законодавства.

Учасники справи, не мали і не могли мати можливості перевірити правильність рішень Вінницької міської ради щодо реалізації нею наданої законодавством компетенції.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» суд акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу Конвенції.

Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон.

Таким чином, позивач та відповідачі, які діяли добросовісно, виконували всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, не повинні нести відповідальність за помилки допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки.

Відповідно до статті 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, земельним законодавством України визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акту органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Не підписання позивачем заяви від 27 січня 2006 року про безоплатну передачу земельної ділянки не відповідає вимогам ст. 118 ЗК України, натомість наявність такого порушення не свідчить про невідповідність оскаржуваного рішення відповідача від 25 травня 2006 року № 86 актам цивільного законодавства, адже останнє прийнято в межах у спосіб та порядок передбачений чинним законодавством при відсутності порушення прав позивачка як власника земельної ділянки. При цьому позивачем не зазначено жодної обставини та не надано відповідних доказів про те, що прийняття оскаржуваного рішення призвело до порушення її прав як власника земельної ділянки.

За змістом статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_3 не зазначає яке її право порушено рішенням Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року №86, та підлягає захисту в судовому порядку.

Щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, то дана вимога є похідною від основної вимоги про визнання рішення недійсним.

Висновок суду першої інстанції про те , що за відсутності підстав для визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення Вінницької міської ради, немає підстав для задоволення вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на землю є правильним.

Таким чинним, оцінюючи надані сторонами докази, суд першої інстанції дотримався встановленого ст. 89 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує та оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи та заперечення сторін.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення постановленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За змістом статей 141, 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, про що зазначає в резолютивній частині постанови.

Оскільки представником відповідача надано до суду заяву про повернення документально підтверджених судових витрат представником відповідача ОСОБА_5, який є інвалідом 1-ї групи, ці витрати підлягають стягненню з позивача.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року -без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 2041 (дві тисячі сорок одну) грн. судових витрат пов'язаних з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови буде виготовлено протягом п'яти днів.

Головуючий /підпис/ Рибчинський В.П.

Судді /підпис/ Голота Л.О.

/підпис/ Стадник І.М.

Згідно з оригіналом.

Суддя Рибчинський В.П.