Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/1242/18
Справа № 279/2371/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м.Коростень Житомирської області

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Волкової Н.Я., з секретарем Прокопчук І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що з вересня 2014 року працював в підрозділі відповідача на посаді тракториста 5 розряду Відновлювального поїзду 1 групи (125т) №3172 ст.Коростень виробничого підрозділу Коростенської дирекції залізничних перевезень Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця». 03.05.2018 року, перебуваючи в складних життєвих обставинах, в силу конфліктної ситуації, що виникла на роботі, написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Наступного дня до роботи його не допустили. На ґрунті нервового стресу він захворів та з 08.05.2018 року до 15.05.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі. Під час хвороби 14.05.2018 року його ознайомили з наказом №486/ос від 03.05.2018 року про звільнення згідно поданої заяви від 03.05.2018 року. Після закінчення лікування 16.05.2018 року вийшов на роботу, його повідомили про звільнення. З 17.05.2018 року вийшов на роботу, але до роботи його не допустили. Звертався до відповідача з письмовими заявами 21 та 23.05.2018 року, повідомив про відзив заяви про звільнення. Відповідач звернення проігнорував, трудову книжку не видав, розрахунок при звільненні не провів.

Такі дії відповідача вважає незаконними, оскільки звільнення працівника за власним бажанням, якщо він не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутись раніше закінчення двотижневого строку, до закінчення якого робітник може залишитись на роботі і не вимагати розірвання трудового договору. В поданій ним заяві не була зазначена конкретна дата звільнення та причини звільнення, які б були підставою для звільнення з роботи в день подання заяви. Тому, у відповідача були відсутні підстави для його звільнення в день подачі заяви. Він має бути поновлений на попередній роботі та має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Просив визнати незаконним наказ №486/ос від 03.05.2018 року про припинення трудового договору, поновити його на посаді, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Справа була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснив, що наміру звільнятись не мав, заяву про звільнення писав під примусом. В той день хотів взяти один день відпустки, однак керівник йому відмовив, тому написав заяву про звільнення. Коли у відділі кадрів йому показали наказ про звільнення, то він був датований датою написання заяви. Коли він попросив копію наказу, то йому спочатку відмовили, хотіли щоб поставив датою ознайомлення дату винесення наказу. Він написав заяву, що має намір працювати, що заяву про звільнення писав під тиском. Заяву про відкликання подав 23.05.2018 року, коли вийшов з лікувального закладу.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, в їх задоволенні просив відмовити.

Зазначив, що позивач звільнився за власним бажанням, подавши 03.05.2018 року заяву про звільнення. Після написання заяви о 09.00 год. покинув робоче місце, не приступив до роботи і наступного дня, що свідчило про його бажання бути звільненим у день подання заяви. 03.05.2018 року керівником виробничого підрозділу відповідача було видано наказ №486/ос про звільнення позивача за власним бажанням. Законом не передбачено обмежень щодо звільнення працівника в день подання заяви про звільнення за власним бажанням, якщо обидні сторони дійшли згоди. В той же час, передбачено право робітника відкликати свою заяву про звільнення, однак позивач таким правом не скористався. Таке право він мав до 17.05.2018 року, однак ні 14.05.2018 року, ні 16.05.2015 року, коли звертався до відповідача, таку заяву не подав. Лише 23.05.2018 року подав заяву про скасування наказу про звільнення, а до цього часу про намір відкликати заяву про звільнення не заявляв, на робочому місці не з'являвся. Заяви позивача від 21.05.2018 року та від 23.05.2018 року були розглянуті на оперативній нараді, однак підстави для скасування наказу від 03.05.2018 року №486/ос не встановлені. Крім того, щоб скористатись правом на відкликання своєї заяви про звільнення, позивач повинен був продовжувати працювати, чого ним зроблено не було.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, в задоволені позовних вимог просила відмовити.

Стороною відповідача було заявлено клопотання про допит свідків, які прибули в судове засідання 12.11.2018 року та дали свої показання про відомі їм обставини звільнення позивача.

Свідок ОСОБА_2 дав показання про те, що являється начальником підрозділу, в якому працював позивач. 03.05.2018 року той прийшов на робоче місце в стані алкогольного сп'яніння, що і до цього було неодноразово, повідомив, що приступати до роботи не буде, просив його відпустити. Він відмовив, оскільки такі факти раніше були неодноразово. Тоді той написав заяву про звільнення. Він перепитав у ОСОБА_1, чи дійсно він має намір звільнятись. Той підтвердив та о 9-ій годині залишив робоче місце, про що було складено відповідний акт. В той же день позивача було звільнено. 21.05.2018 року він дізнався про те, що ОСОБА_1 написав заяву, що на нього чинився тиск, хоча жодного тиску на нього не було, а навпаки він та трудовий колектив підрозділу неодноразово намагались допомогли позивачеві, який страждає від алкогольної залежності.

Свідок ОСОБА_3 (інспектор відділу кадрів) свідчила про те, що 03.05.2018 року їй передали заяву ОСОБА_1, яка була погоджена керівником позивача ОСОБА_2 та підписана начальником підрозділу ОСОБА_4. Вона уточнила у свого керівника ОСОБА_5, чи може готувати наказ про звільнення. Та підтвердила, що заява погоджена, тому вона підготувала наказ. ОСОБА_1 для ознайомлення з наказом не прибув, тому йому було направлено лист, а також через його брата передала прохання прибути до відділу кадрів для ознайомлення з наказом. ОСОБА_1 прибув 14.05.2018 року, ознайомився з наказом, однак підписав не всі необхідні документи. Про те, що він не бажав звільнятись не говорив. При ній ОСОБА_5 з'ясовувала у нього, чому він не був на роботі.

Свідок ОСОБА_5 показала, що до неї як до начальника відділу кадрів звернулась інспектор ОСОБА_3, повідомивши, що надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення. На заяві була резолюція керівника про згоду на звільнення ОСОБА_1 з 03.05.2018 року. Вона погодила оформлення наказу. Коли інспектор підготувала наказ про звільнення, то ОСОБА_1 на робочому місці не було, тому йому поштою було направлено повідомлення та намагались його розшукати, щоб він прибув до відділу кадрів. Той прибув лише 14.05.2018 року, але відмовився розписуватись в документах, нічого пояснювати не бажав. Про це було складено акт. Наступного разу він прибув 16.05.2018 року та подав заяву про надання йому копії наказу. 21.05.2018 року отримав копію наказу та написав заяву про надання йому копії його заяви, а 23.05.2018 року подав заяву про скасування наказу про звільнення. Заяви були розглянуті на нараді. Оскільки в двотижневий строк свою заяву про звільнення ОСОБА_1 не відкликав, підстав для скасування наказу не було.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне :

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності звільнення позивача, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП).

03.05.2018 року керівником структурного підрозділу відповідача на підставі заяви позивача від 03.05.2018 року було видано наказ №486/ос про звільнення позивача 03.05.2018 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. З наказом позивач ознайомився 14.05.2018 року, 16.05.2018 року подав заяву про отримання копії наказу, 21.05.2018 року - заяву про надання копії заяви про звільнення, зазначивши, що писав її під тиском свого керівника, 23.05.2018 року - заяву про скасування наказу про звільнення в зв'язку з тим, що наміру розривати трудовий договір не мав, заяву писав під тиском керівника, в 2-х тижневий термін не з'явився по причині перебування по 15.05.2018 року на лікуванні.

За результатами розгляду заяви від 23.05.2018 року позивачеві 01.06.2018 було надано відповідь про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення.

Звільнення працівника за власним бажанням передбачено ст.38 КЗпП України, якою передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною другою вказаної норми передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив місце роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

При цьому, попередження роботодавця за два тижні про наступне вивільнення, є обов'язком працівника, однак вказана норма закону не містить обов'язку роботодавця витримати такий термін перед звільненням або заборону його скорочення в тому випадку, якщо подана заява не містить визначеної працівником конкретної дати, з якої він бажав би бути звільненим.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Статтею 237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач своє звільнення 03.05.2018 року вважає незаконним з тих підстав, що він не мав наміру звільнятись, заяву про звільнення написав під примусом керівника, звільнення відбулось до закінчення 14-денного строку з дня подання заяви, його заява про скасування наказу про звільнення була залишена без задоволення.

Судом встановлено, що заява про звільнення за власним бажанням позивачем була написана добровільно, факт чинення на нього тиску роботодавцем свого підтвердження не знайшов. Така обставина лише вказується позивачем, однак жодним об'єктивним достовірним доказом не підтверджується

Так, допитані в судовому засіданні свідки відповідача свідчили про те, що написання заяви про звільнення було ініціативою позивача. Після написання заяви позивач залишив своє робоче місце без будь-якої поважної причини, що свідчило про відсутність наміру продовжити виконання своїх трудових обов'язків в певний період, який би передував звільненню. Його заява про звільнення не містила дати, з якої він бажав би бути звільненим, що давало відповідачеві можливість припустити, що той бажав бути звільненим в день подання такої заяви. Позивач не приступив до виконання своїх обов'язків і наступного дня, не повідомляв про причини своєї відсутності чи бажання продовжити виконання трудових обов'язків. Про своє бажання продовжити роботу ні в усній, ні в письмовій формі керівника, яким було винесено наказ про звільнення, не повідомив, хоча таку змогу мав, оскільки така заява не вимагає докладання значних зусиль як для її оформлення, так і подання. Не перешкоджало цьому і перебування позивача на лікуванні в період з 08.05.2018 року по 15.05.2018 року.

Отже, суд дійшов переконання про те, що розірвання трудового договору відбулось за ініціативи позивача, яка була добровільною та невимушеною, наміру продовжувати роботу він не мав, про такий намір роботодавця не повідомив, виконання своїх обов'язків після подання заяви про звільнення без поважних причин не продовжив, припинивши їх виконання безпосередньо після подання заяви. Факт звільнення позивача в день подання заяви про звільнення, яка не містила зазначення бажаного часу припинення трудового договору, не є порушенням порядку звільнення працівника на підставі ст.38 КЗпП України.

За таких обставин, вимога про поновленні на роботі та похідні від неї вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, ст.38, 235, 237-1 КЗпП України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня складання рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Сторони та учасники:

Позивач ОСОБА_1, місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач ПАТ «Українська залізниця», місце знаходження: 03680, м.Київ, вул.Тверська,5, .

Суддя Волкова Н.Я.

Копія згідно оригіналу