АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/126/18 Справа № 202/6929/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. про визнання договору дарування квартири недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач звернлась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. про визнання договору дарування квартири недійсним.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 рокувідмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним з підстав, що він вчинений в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення, не доведені. Обставини щодо яких помилилась позивач, які існувати саме на момент вчинення правочину, не встановлені.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Позивач посилається на те, що суд, відкинувши інші обставини справи, досліджував лише докази пов'язані з вчиненням правочину під впливом помилки, однак позов був заявлений також з підстав вчинення правочину під впливом тяжкої обставини. Позивач мав на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Судом не враховано тієї обставини, що позивач є особою пенсійного віку, досі продовжує проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом та за віком потребує сторонньої допомоги. А син, не виконав обіцянок щодо переїзду до неї чи перевезення її до Москви чи надання матеріальної допомоги достатньої для лікування та оплати стороннього догляду. Крім того, нотаріусом не було з»ясовано дійсні підстави, які спонукали укласти саме такий договір.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно п.9 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 червня 2009 року між сторонами по справі був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 938 (а.с. 12,13).

За цим договором ОСОБА_2. подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар спірну квартиру.

Судом встановлено, що як до укладання договору дарування, так і після того, ОСОБА_3, син позивача, проживав у м. Москві РФ. ОСОБА_2. після дарування спірної квартири залишилася проживати в ній.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка є обов'язковою для судів.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2. під час укладання договору дарування спірної квартири усвідомлювала, що вона укладає саме цей договір.

В судовому засіданні суду першої інстанції сама позивач указала, що подарувала свою квартиру синові, ОСОБА_3; у присутності нотаріуса читала зміст цього договору, була повністю з ним згодна, що свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_2 щодо укладання саме договору дарування було вільним. Свідок ОСОБА_6 підтвердила, що відмовляла ОСОБА_2 від укладання договору дарування, указуючи, що її син і так є спадкоємцем за законом.

Як свідок ОСОБА_6, так і сама ОСОБА_2. пояснили, що на період укладання оспорюваного договору позивач не хворіла. Даних про те, що ОСОБА_2. перебувала на диспансерному обліку у зв*язку з хронічним захворюванням або потребувала сторонньої допомоги, не надано та судом не встановлено. З виписки з амбулаторної карти ОСОБА_7 убачається, що вона з 2007 року відвідувала поліклініку за місцем проживання з приводу гіпертонічної хвороби, ішемічної хвороби серця ( а.с. 23). Проте дане не свідчить, що позивач тяжко хворіла.

Оскільки, позивач, укладаючи договір дарування квартири, знала, що ОСОБА_3 проживав і буде проживати в м. Москві РФ, а вона залишиться проживати у спірній квартирі, суд першої інстанції, з урахуванням наведеного дійшов висновку, що підстав вважати, що позивач, укладаючи договір дарування спірної квартири, помилялась щодо природи цього правочину, у суду немає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив лише з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у діях відповідача на введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при укладенні спірного договору.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався вимог статті 212 ЦПК України, в редакції, чинній на час постановлення рішення, що оскаржується, не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, судом належним чином не досліджено тієї обставини, що після укладення оспорюваного правочину позивач продовжував проживати у спірній квартирі та є єдиним житлом позивача. Сам по собі факт прочитання тексту оспорюваного договору дарування, його розуміння та роз'яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Колегія вважає, що в сенсі віку позивача, не заслуговують на увагу висновки суду, що стан здоров'я позивача дозволяв їй самостійно прочитати договір дарування та зрозуміти його наслідки та природу у повній мірі.

Суд першої інстанці не врахував, що ОСОБА_2., є людина похилого віку, стан здоров»я якої стрімко погіршується, а тому, за станом здоров'я, потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Підписуючи оспорюваний правочин, не мала наміру позбавити себе права власності на квартиру, оскільки іншого житла вона не має. А погодилася на передачу квартири, що є її єдиним житлом, де й продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність сину, лише за умови довічного утримання, догляду за нею. Укладаючи спірний договір, ОСОБА_2. помилялася щодо правової природи такого правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та ОСОБА_3, який обіцяв її доглядати, утримувати та забрати до себе. Крім того, позивач побоюється, що син може розпорядитись спірною квартирою і вона залишиться без житла. Крім того, саме позивач утримує зазначену квартиру, сплачує комунальні платежі. Враховуючи вказане, колегія вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування.

Оскільки, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції знайшло своє підтвердження саме неправильно сприйняття позивачем фактичних обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання чи заповіту, колегія суддів вважає, що такий договір відповідно до положень статтей 203, 215, 229 ЦК України є недійсним.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статей 77, 78 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.

За встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що позивачем позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що він вчинений в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення, є доведеними. Обставини, щодо яких помилилася позивач, які існувати саме на момент вчинення правочину, є встановленими.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині залишення без задоволення позовних вимог про визнання договору дарування квартири недійсним та у скасованій частині ухвалити нове рішення про їх задоволення. Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 12 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 938.

В іншій частині заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року - про відмову у задоволенні позовних вимог в частині щодо скасування реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 проведену КП «Дніпропетровське МБТІ» порведену 15.07.2009 року № 27285088 та поновлення за ОСОБА_2 право власності та реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 - підлягає залишенню без змін, оскільки, відповідний державний орган не був залучений до розгляду даної справи. Крім того, предметом розгляду у суді може бути рішення відповідного органу, однак позивачем, вимог щодо скасування відповідного рішення не заявлялось.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 6936,30 грн. (3303 + 3633,30 = 6936,30).

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити часково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року - скасувати в частині залишення без задоволення позовних вимог про визнання договору дарування квартири недійсним та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. про визнання договору дарування квартири недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 12 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 938.

В іншій частині заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6936,30 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко