АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1148/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

за участю секретаря: Макаренко О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення забезпечувального платежу за наслідками невиконання попереднього договору із урахуванням фінансових санкцій.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 й з урахуванням доповнень до позову просив стягнути забезпечувальний платіж за наслідками невиконання попереднього договору із урахуванням фінансових санкцій передбачених положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зазначав, що 05 вересня 2016 року між ним та ОСОБА_4 був укладений попередній договір від 05 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д.В., зареєстрований в реєстрі № 1102, про зобов'язання у майбутньому в строк до 14 вересня 2016 року укласти договір (основний договір) купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 1 890 941 грн. 30 коп., що еквівалентно 71000 дол. США.

На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу квартири, до підписання цього договору, ОСОБА_5 передав, а відповідачка прийняла кошти, в сумі 53 265 грн. 96 коп., що еквівалентно 2 000 дол. США.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 в день підписання основного договору - 13 вересня 2016 року відмовилась від його укладання, висунувши нові та незаконні вимоги до основного договору, на що він не погодився, залишила у своєму володінні сплачені позивачем грошові кошти, в сумі 53 265 грн. 96 коп., й відмовилася від їх повернення, просив стягнути на його користь забезпечувальний платіж, в сумі 53 265 грн. 96 коп., штраф, в розмірі 53 265 грн. 96 коп., а також 7220 грн. 14 коп. інфляційних та 3 % річних, в сумі 1305 грн. 45 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 забезпечувальний платіж, у сумі 53 265 грн. 96 коп., штраф, в розмірі 53 265 грн. 96 коп. 7220 грн. 14 коп. інфляційних та 3% річних, в сумі 1305 грн. 45 коп., 1150 грн. 57 коп. судового збору, а всього 116208 грн. 16 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідачки, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, остільки позивач не надав доказів недобросовісності виконання відповідачкою умов попереднього договору, невідповідність тверджень позивача щодо договірної вартості квартири звіту про оцінку квартири, наявному в матеріалах справи, та відсутність грошових зобов'язань перед позивачем , просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_5, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, 05 вересня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір від 05 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д.В., зареєстрований в реєстрі № 1102, про зобов'язання у майбутньому в строк до 14 вересня 2016 року укласти договір (основний договір) купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за 1 890 941 грн. 30 коп., що еквівалентно 71 000 дол. США (а.с.10-11).

Відповідно до п. 3 договору, на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу квартири, до підписання цього договору, позивач передав, а відповідачка прийняла кошти, в сумі 53 265 грн. 96 коп., що еквівалентно 2 000 дол. США (п. 3 вказаного договору).

Умовами п. 13 попереднього договору передбачено, що у разі необґрунтованого ухилення від укладення основного договору або не укладення основного договору з вини майбутнього продавця останній зобов'язується повернути майбутньому покупцю отриману він нього суму у повному обсязі протягом однієї доби з дня вимоги, заявленої у будь-якій формі та додатково сплатити штраф в розмірі 100 % від суми передбаченої в п. 3 цього договору.

Встановлено, що 13 вересня 2016 року основний договір купівлі-продажу квартири не укладений в передбачений строк - до 14 вересня 2016 року (п.1 попереднього договору), а ОСОБА_4 відмовилась від його укладення, залишивши у своєму володінні сплачені позивачем грошові кошти, в сумі 53 265 грн. 96 коп., посилаючись на п. 14 попереднього договору, вважаючи необґрунтованим ухилення від укладання основного договору та неукладення основного договору саме з вини позивача.

Як вбачається із матеріалів справи й не спростовується відповідачем, між сторонами не дотримані умови попереднього договору, а саме основний договір про купівлю-продажу, а 17 березня 2017 року відповідачка відчужила квартиру іншій особі (а.с.93-94).

На виконання вимог положення п. 13 попереднього договору, позивач 15 вересня 2016 року направив відповідачці письмову вимогу про повернення сплачених ним грошових коштів у вигляді авансу, в сумі 53 265 грн. 96 коп., що еквівалентно 2 000 дол. США, яка нею отримана рекомендованою поштою з повідомленням про вручення 23 вересня 2016 року (а.с.9).

Задовольняючи позов районний суд виходив з підстав його доведеності й неукладення договору купівлі-продажу квартири саме з вини ОСОБА_4

Між тим, з висновками суду першої інстанції у повній мірі погодитися неможливо, остільки колегія суддів вважає доведеною вину як позивача так і відповідачки в неукладенні основного договору.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ч. 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що, вирішуючи спір про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду слід встановити причину не укладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з'ясувати умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором.

Вказане викладено у правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-119цс12, та залишилося без належного урахування судом першої інстанції під час вирішення заявленого по справі спору.

Районний суд визнав доведеним порушення саме відповідачкою умов попереднього договору та не укладення договору купівлі-продажу квартири з її вини.

Між тим, суд першої інстанції свої висновки не мотивував та не вказав, в чому полягало необґрунтоване ухилення відповідачки від укладення основного договору, не послався суд і на докази, які підтверджують вказані обставини.

Ухвалюючи рішення, районний суд залишив поза увагою підтверджені позивачем обставини того, що станом на 13 вересня 2016 року ОСОБА_4 було вчинено покладені на неї умовами попереднього договору зобов'язання щодо надання документів, що передують укладенню основного договору.

Даючи пояснення, ОСОБА_5 твердив про те, що однією з причин неукладення правочину було наполягання відповідачки на зазначенні в договорі купівлі-продажу вартості нерухомого майна значно меншої, ніж передбачено умовами попереднього договору - 130 000 грн., на підтвердження чого представником позивача в суді апеляційної інстанції заявлено клопотання про допит у судовому засіданні у якості свідка приватного нотаріуса Степаненка Д.В.

Між тим, в судовому засіданні представник ОСОБА_4, виконуючи волю останньої, категорично заперечував проти допиту приватного нотаріуса, що з урахуванням ст. 8 Закону України «Про нотаріат», якою передбачено право приватного нотаріуса давати пояснення щодо обставин правочину лише за згодою його учасників, позбавило суд апеляційної інстанції перевірити твердження позивача.

За таких обставин, позицію ОСОБА_4, пов'язану з очевидним небажанням перевірки вказаних ОСОБА_5 обставин, колегія суддів розцінює на користь позивача та визнає доведеним її наполягання на зазначені в договорі значно меншої суми вартості нерухомого майна, ніж передбачено умовами попереднього договору.

Встановлено, що умовами попереднього договору не передбачено процедуру отримання коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_5 за продане нею нерухоме майно.

Як свідчать пояснення ОСОБА_5, перед укладанням основного договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_4 наполягала на наданні ним доказів його платоспроможності.

Відповідно до матеріалів справи, з'явившись до приватного нотаріуса з метою купівлі квартири, ОСОБА_5 не мав доказів фінансової можливості у її придбанні, а на вимоги продавця підтвердити свою платоспроможність категорично заперечував, посилаючись на те, що ця умова не передбачена попереднім договором.

Разом з тим, наміри ОСОБА_4, як продавця, перевірити платоспроможність покупця перед укладанням договору купівлі продажу нерухомого майна узгоджуються з вимогами ст. 7 ЦК України, відповідно до якої цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм ділового обороту, тобто поведінкою, яка не встановлена договором, проте є усталеною у певній сфері цивільних відносин, а також існуванням цілком обґрунтованої потреби продавця пересвідчитися у наявності у покупця фінансової можливості оплатити вартість об'єкта нерухомості в істотному розмірі (71 000 дол. США).

Отже, матеріалами справи доведено, що позивач перед укладенням договору не мав необхідної для придбання квартири суми грошових коштів, не надав він доказів їх внесення на поточний рахунок банку чи на депозит приватного нотаріуса.

Пунктом 13 попереднього договору передбачено, що у разі необґрунтованого ухилення від укладення основного договору або не укладення основного договору з вини майбутнього продавця останній зобов'язується повернути майбутньому покупцю отриману він нього суму у повному обсязі протягом однієї доби з дня вимоги, заявленої у будь-якій формі та додатково сплатити штраф в розмірі 100 % від суми передбаченої в п. 3 цього договору.

Разом з тим, договір купівлі-продажу в передбачений умовами попереднього договору строк - до 14 вересня 2016 року, не було укладено з вини як продавця, так і покупця - ОСОБА_5, а тому грошові кошти, отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_5С на підставі п. 3 попереднього договору, в сумі 53 265 грн. 96 коп., підлягають до сплати відповідачкою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку у певний термін укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Згідно ч. 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи викладене та спільну вину сторін у неукладенні основного договору, колегія суддів визнає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав до стягнення з відповідачки штрафу, в розмірі забезпечувального платежу та застосування до виниклих правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже, ухвалюючи рішення, районний суд порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення по справі незаконного рішення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити рішення нового змісту, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 53 265 грн. 96 коп., а також витрати по справі, пов'язані з оплатою судового збору, в межах заявлених вимог, в сумі 609 грн. 30 коп.

У задоволенні позову в іншій частині необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 53 265 грн. 96 коп., а також витрати по справі, пов'язані з оплатою судового збору, в сумі 609 грн. 30 коп.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: