Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 465/1969/16-ц

провадження № 61-2105св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року у складі суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Копняк С. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») про стягнення інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 07 липня 2011 року між ним та ПАТ «Кредобанк» укладено договір про надання комплексних банківських послуг фізичним особам, відповідно до якого банк відкрив йому вкладний та депозитний рахунки у національній валюті на строк до 07 липня 2012 року. Загальна сума внесених коштів позивачем становила 842 300 грн. 03 лютого 2012 року він звернувся із заявою до ПАТ «Кредобанк» про закриття депозитних рахунків та повернення коштів за ними, які банк відмовився повернути. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року, зміненим рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2015 року, з ПАТ «Кредобанк» на його користь стягнуто 997 100 грн 51 коп., із яких: 842 300 грн - сума основного боргу, 96 533 грн 67 коп. - проценти за користування вкладом, 48 266 грн 84 коп. - 3 % річних за статтею 625 ЦК України.

Посилаючись на те, що до остаточного виконання рішення суду банк не звільняється від відповідальності за статтею 625 ЦК України, ОСОБА_1 просив стягнути із відповідача інфляційні втрати за період з 01 березня 2013 року по 01 березня 2016 року у розмірі 573 626 грн 50 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року позовОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ПАТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 суму інфляційних нарахувань у розмірі 573 626 грн 50 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт наявності договірних правовідносин між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк», їх неналежне виконання банком встановлено рішенням суду, а кошти стягнуті за неналежне виконання зобов'язання, а не як відшкодування заподіяних збитків, а тому ОСОБА_1 має право на стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України до повного виконання грошового зобов'язання. Порушення прав позивача неналежним виконанням договору тривало з 03 лютого 2012 року та завершилось його належним виконанням 14 березня 2016 року, а тому з урахуванням положень про позовну давність у позивача збереглося право на стягнення інфляційних витрат лише протягом трьох років до подання позову, тобто із 01 березня 2013 року по 01 березня 2016 року.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (статті 625 ЦК України). 14 березня 2016 року у межах строку на добровільне виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року ПАТ «Кредобанк» здійснено виплату на користь ОСОБА_1 коштів за вкладом. Таким чином, банком добровільно виконано рішення суду. Наявність судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1, яке виконане банком, припиняє правовідносини сторін договору, та звільняє ПАТ «Кредобанк» від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та позбавляє ОСОБА_1 права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підставою позову є рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року, яке боржником виконано. Враховуючи викладене, правовідносини між сторонами виникли з приводу постановлення рішення Франківським районним судом міста Львова від 19 лютого 2015 року, до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою скасування оскаржуваного судового рішення заявник вказує те, що між сторонами виникло грошове зобов'язання за договором банківського вкладу, а тому за період його невиконання ОСОБА_1 має право на отримання інфляційних втрат за статтею 625 ЦК України незалежно від наявності судового рішення про стягнення боргу. Момент виконання судового рішення припиняє термін прострочення, проте не звільняє від відповідальності за статтею 625 ЦК України за період прострочення виконання грошового зобов'язання.

У запереченні на касаційну скаргу ПАТ «Кредобанк» посилається на те, що виконання банком судового рішення про стягнення сум за депозитним договором припиняє зобов'язання та звільняє банк від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року вже визначено розмір шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, а тому згідно висновків, що викладені у постанові Верховного суду України № 3019цс15 від 13 січня 2016 року, суд не вправі змінювати його шляхом застосування положень статті 625 ЦК України. Право на позов про стягнення інфляційних втрат у ОСОБА_1 виникло 03 лютого 2012 року, що свідчить про пропуск ним строку позовної давності при зверненні із даним позовом у квітні 2016 року. Крім того, депозитний договір підписаний не ОСОБА_1, а тому відсутні правові підстави стягнення на його користь інфляційних втрат за цим договором.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що за договором про надання комплексних банківських послуг фізичним особам від 07 липня 2011 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк», відкрито ОСОБА_1 вкладний рахунок НОМЕР_1 та депозитний рахунок НОМЕР_2 у національній валюті на загальну суму 842 300 грн на строк до 07 липня 2012 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року із ПАТ «Кредобанк» стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання комплексних банківських послуг фізичним особам у розмірі 997 100 грн 51 коп., із яких: 842 300 грн - сума основного боргу, 96 533 грн 67 коп. - проценти за користування вкладом, 48 266 грн 84 коп. - 3 % річних за статтею 625 ЦК України; 10 тис. грн. - моральна шкода.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 листопада 2015 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року, рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року змінено, в частині стягнення відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду виконано банком 14 березня 2016 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Положеннями частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням суду у попередній справі ОСОБА_1 повернуто вклад за договором з нарахуванням процентів згідно умов цього договору та застосуванням наслідків, передбаченим частиною другою статті 625 ЦК України щодо сплати 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, зобов'язальні відносини із повернення коштів між сторонами виникли до ухвалення рішення суду на підставі договору банківського вкладу, а тому не можна погодитися із висновком апеляційного суду про те, що даний спір між сторонами виник щодо виконання судового рішення.

Постанову Верховного суду України № 3019цс15 від 13 січня 2016 року прийнято у справі про відшкодування шкоди, а спірні правовідносини виникли на підставі договору, а тому доводи заперечень на касаційну скаргу щодо необхідності врахування висновків Верховного суду України, викладених у вказаній постанові, є безпідставними.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, по день фактичного їх повернення вкладникові.

Відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання вкладнику можливості користуватися цими коштами, зобов'язання банку з повернення вкладу не вважається виконаним і до банку необхідно застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1297цс17 від 11 жовтня 2017 року.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення суми боргу не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, за період невиконання грошового зобов'язання.

Вклад ОСОБА_1 витребувано 03 лютого 2012 року, а повернуто 14 березня 2016 рокуна підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право в межах строку позовної давності на стягнення інфляційних втрат за користування грошовими коштами до остаточного виконання судового рішення.

Обставини перерахунку банком сум за договором вкладу 14 березня 2016 року не звільняють його від обов'язку сплатити вкладнику інфляційні нарахування за період прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому в цій частині заперечення на касаційну скаргу відхиляються.

Необґрунтованими є також доводи заперечення на касаційну скаргу щодо пропуску строку позовної давності та відсутності у банку обов'язку щодо виплати сум на користь ОСОБА_1, який не підписував депозитний договір.

За змістом частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність за вимогами ОСОБА_1 перервалася зверненням із позовом, за результатами розгляду якого ухвалено рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року, у зв'язку з чим у квітні 2016 року вимога про стягнення інфляційних втрат (в цілому) заявлена позивачем у межах строку позовної давності. На підставі заяви відповідача судом першої інстанції правильно застосовано позовну давність щодо щомісячних нарахувань інфляційних втрат та стягнуто суму цих нарахувань за три роки перед зверненням позивача до суду.

Наявність у банку зобов'язань за договором вкладу саме перед ОСОБА_1 встановлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року, що в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України звільняє від доказування таких обставин повторно.

Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 червня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик