Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 753/21024/15-ц

провадження № 61-3524св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_8,

відповідач - ОСОБА_3,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в особі представника - адвоката ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року в складі суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Чобіток А. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позов обґрунтовано тим, що вона з 31 липня 2013 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу є неповнолітня дитина - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що дитина знаходиться на її утриманні. Відповідач періодично матеріально допомагає позивачу утримувати їх дитину, але вона має право на те, щоб така допомога була постійною, як це передбачено законом.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття в силу вимог частини третьої статті 181 СК України, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно з дня подачі позову до повноліття дитини аліменти в розмірі 1/4 частини його зарплати (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року в складі судді Вовка Є. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно у розмірі 1/4 частини всіх його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 листопада 2015 року і до повноліття дитини. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач та відповідач є батьками дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає з позивачем. ОСОБА_1 Потребує матеріальної допомоги на утримання дитини, а згідно з положеннями статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, у зв'язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення аліментів на утримання дитини сторін з ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 рокускасовано. Ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_4, яка вказувала, що вона та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2013 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визнано батьком дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 січня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, а саме з 24 листопада 2014 року, і до досягнення дитиною шести років, а саме до 23 листопада 2017 року. Судом апеляційної інстанції вказано, що ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_7 та ОСОБА_4, незалучення останньої до розгляду даної справи порушило її права, зокрема, на подачу доказів спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3, у зв'язку із чим позов ОСОБА_1 у даній справі не підлягає задоволенню, оскільки такий позов пред'явлено з метою зменшення в подальшому розміру аліментів на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_6

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в особі представника - адвоката Житнікової Ю.В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення апеляційного суду та відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_4

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що згідно вимог законодавства ОСОБА_3 зобов'язаний надавати матеріальне утримання своїй малолітній дитині ОСОБА_5 і законодавство не містить обмежень щодо відповідного права дитини на матеріальне утримання від батька у випадку, якщо матір та батько дитини проживають за однією адресою. Відмова у позові про стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5 порушує вимоги статті 27 Конвенції ООН про права дитини та вимоги чинного законодавства України. Крім того зазначено, що висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом у даній справі з метою зменшення в подальшому розміру аліментів на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є необґрунтованим і таким, що порушує права малолітнього ОСОБА_5, в інтересах якого подано позов у даній справі.

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що судовими рішеннями, які набули законної сили, з відповідача у даній справі стягуються аліменти на її утримання та на утримання ОСОБА_6, у зв'язку із чим вона мала бути залучена до розгляду справи як третя особа. Відповідач не заперечував той факт, що надає матеріальну допомогу позивачу на користь їх сина, зазначаючи при цьому про брак коштів на таку допомогу. Після рішення суду першої інстанції у даній справі постановою відділу ДВС Бориспільського МРУЮ від 11 квітня 2016 року було зменшено розмір відрахувань на її утримання та утримання ОСОБА_6 Суд апеляційної інстанції правильно вважав, що позов у даній справі поданий з метою зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_6, і роз'яснив позивачу право звернутися до суду із даним позовом, залучивши ОСОБА_4 до розгляду справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 22 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги на утримання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом апеляційної інстанції також установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено; визнано батьком дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, ОСОБА_3; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 січня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, а саме з 24 листопада 2014 року, і до досягнення дитиною шести років, а саме до 23 листопада 2017 року.

Згідно довідки форми № 3 ТОВ Фірма «Компас» № 1019 від 19 жовтня 2015 року, подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_5 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з довідок Бориспільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області № 14039 від 06 травня 2016 року та № 14711 від 16 травня 2016 року із заробітної плати та пенсії боржника ОСОБА_3 вираховуються аліменти за постановами державного виконавця від 09 квітня 2015 року та 09 липня 2014 року; розмір заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_6 за період з 16 січня 2013 року по 09 липня 2014 року складає 123 964 грн 63 коп., а заборгованість на утримання ОСОБА_4 за період з 24 листопада 2014 року по 09 квітня 2015 року складає 32 438 грн 42 коп.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_4 мала бути залучена до розгляду справи як третя особа, оскільки позов про стягнення аліментів на дитину в даній справі пред'явлено до особи, яка вже сплачує аліменти (ОСОБА_3 А.) на дитину від іншої матері або утримання на інших осіб, суд має вчинити дії щодо залучення одержувача аліментів (ОСОБА_4 І.) до участі у справі.

У передбачений процесуальним законодавством спосіб ОСОБА_4 не надано можливості подати свої заперечення проти позовних вимог ОСОБА_1, а також підтвердити такі заперечення належними та допустимими доказами, що вплинуло на право ОСОБА_4 на доступ до правосуддя, яке передбачено вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Внаслідок незалучення судом першої інстанції ОСОБА_4 до розгляду даної справи у порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду справи районним судом, було порушено її процесуальні права, передбачені статтями 27, 34, 35 ЦПК України у відповідній редакції, а також вимоги пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України у вказаній редакції.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду апеляційної інстанції про відмову у позові ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 180 СК України (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом (статті 183 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України: при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до пункту 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються з дня пред'явлення позову.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов'язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.

За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов'язку утримувати дитину (частина перша статті 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

У випадку, коли встановлено, що особа, до якої пред'явлено позов про сплату аліментів на дитину вже сплачує відповідні платежі на іншу дитину, суд, ухвалюючи рішення, має дотриматись вимог чинного законодавства щодо встановлення всіх необхідних обставин справи при визначенні розміру аліментів, виходити при цьому з найкращих інтересів дитини, а також застосувати принцип співмірності інтересів усіх дітей, яких зобов'язана утримувати особа, до якої пред'явлено позов.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

При вирішенні справи суд апеляційної інстанції указаних вимог не врахував та не дослідив зібрані у справі докази, безпідставно обмежився виключно висновком про те, що звернення ОСОБА_1 із даним позовом про стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5, на думку апеляційного суду, здійснене з метою зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_6,та не навів достатніх мотивів для відмови у позові ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5

За наявними у справі доказамиапеляційним судом не враховано обов'язок відповідача з утримання усіх своїх дітей, не встановлено баланс між інтересами неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які мають рівні права на забезпечення з боку батька.

Враховуючи указані порушення, допущені судами першої та апеляційної інстанції, а також відсутність процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, що перешкоджає колегії суддів касаційного суду ухвалити нове судове рішення, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із передачею справи про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини на розгляд до суду першої інстанції на підставі статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в особі представника - адвоката ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик