САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/1149/16-ц
Провадження № 2/206/202/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" лютого 2018 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого-судді Зайченко С.В., при секретареві Щербині Є.С., Дубовик Г.Е., за участю позивача ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, представників відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом арбітражного керуючого ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності, визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності та за позовом арбітражного керуючого ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державного реєстратора реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_9, треті особа: Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання недійсним договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора та свідоцтва про право власності, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ,-

В С Т А Н О В И В:

Арбітражний керуючий ОСОБА_2 звернувся до суду з позовами про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 29.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1753 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 щодо наступних обєктів нерухомості: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1, загальною площею 69,6 кв.м., вартістю 47353,00 грн., земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1, площею 564 кв.м., домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, площею 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м.; визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_9 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8588973 від 03.12.2013 року; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності №13852849, видане 03.12.2013 реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції; скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності; визнання домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., з земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53 на території Самарського району м. Дніпра, площа ділянки 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м., обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5; визначення частки ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності а домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., з земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53 на території Самарського району м. Дніпра, площа ділянки 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м., в розмірі ? частини, визнання за ОСОБА_5 право власності на ? частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою:м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., з земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, на території Самарського району м. Дніпра, площа ділянки 774 кв.м. та стягнення з відповідачів судових витрат.

Свої вимоги обґрунтував тим, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року боржника субєкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначеного арбітражного керуючого ОСОБА_11 Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 року постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року в частині призначення ліквідатором ФОП ОСОБА_5 арбітражного керуючого ОСОБА_11 скасовано, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2 При виконанні повноважень ліквідатора банкрута, ознайомленні з матеріалами справи у Вищому господарському суду України, отриманні відповідних витягів та інформаційних довідок з державних реєстрів йому стало відомо, що 29.08.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя. Предметом договору стали наступні обєкти нерухомості: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1, загальною площею 69,6 кв.м., вартістю 47353,00 грн., земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1, площею 564 кв.м., домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, площею 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м. На підставі оспорюваного правочину ОСОБА_5 безоплатно передав частину у спільній сумісній власності на нерухоме майно, яке належало йому на праві власності, іншій особі. Договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя є удаваним правочином, оскільки за своїм змістом передбачає не поділ майна, а його безоплатну передачу відповідачу ОСОБА_6 До такого висновку, він прийшов у звязку з тим, що за вказаним правочином ОСОБА_5 не отримував жодної частини майна, однак без будь-якої оплати та без будь-яких застережень передав право власності на майно ОСОБА_6 За своїм змістом між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 частину нерухомого майна. Воля сторін в договорі була спрямована на укладання договору дарування, а не договору про поділ майна подружжя. Вважає, що під оспорюваним правочином сторони фактично приховали договір дарування, таким чином банкрут добровільно відмовився від власного майнового права на частку в спільному майні подружжя (здійснив його дарування), порушивши при цьому права та інтереси третіх осіб, а саме Держави в особі державної податкової інспекції і Жовтневому районі м. Дніпропетровська та інших кредиторів, оскільки на момент укладання оспорюваного правочину ОСОБА_5 мав прострочену заборгованість перед бюджетом. Внаслідок укладання оспорюваного правочину ОСОБА_5 позбавив державного кредитора можливості реалізувати своє право на звернення стягнення на майно, що знаходилося у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Також, ОСОБА_5, будучи колишнім чоловіком ОСОБА_6 не міг розпорядитися в цілому майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, та передавати його колишній дружині. ОСОБА_5 міг розпорядитися лише своєю часткою у спільному майні подружжя, однак предметом оспорюваного правочину не являється частка у спільному майні подружжя. До того ж, на момент реєстрації за ОСОБА_6 права власності за оспорюваним договором про поділ майна, судом на частку ОСОБА_12 було накладено арешт. Всі ці обставини, на його думку є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Також, враховуючи, що обєкти нерухомості, які були предметом оспорюваного договору придбані під час перебування відповідачами у шлюбі, то вони належать відповідачам на праві спільної сумісної власності. Відповідач ОСОБА_5 володіє правом ? частки цього майна. Ліквідатор, виявивши частку, яка належить банкруту в спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів у встановленому порядку порушує питання про виділення цієї частки. Так, як право власності на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, зареєстроване лише за ОСОБА_6, то воно підлягає визнанню обєктом права спільної сумісної власності подружжя, з визначенням частки ОСОБА_5 та визнанням за ним права власності на неї.

В подальшому 23.09.2016 року, 14.03.2017 року (а.с.20-23,191-196 т.3) позивачем були подані додаткові пояснення в яких зокрема зазначено, що на підставі ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2013 року державним виконавцем було накладено арешт на майно ОСОБА_5 у звязку з чим на момент реєстрації 13.11.2013 року за відповідачем ОСОБА_6 прав власності на нерухоме майно на підставі спірного договору, арешт майна ОСОБА_6 був наявний. До того ж, договір про поділ майна є фіктивним, оскільки був направлений на ухилення від виконання відповідачем ОСОБА_5 своїх боргових зобовязань перед ПП «Дітас» та бюджетом в особі податкового органу. Наявні в справі докази свідчать, що відповідач ОСОБА_5, відчужуючи своїй дружині ОСОБА_6 належне йому на праві власності нерухоме майно, був обізнаний про наявність у нього заборгованості перед бюджетом, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на його майно в рахунок погашення боргів. Назва договору «договір про поділ майна подружжя замість «договір дарування» була присвоєна сторонами з метою приховати справжню правову природу вчиненого правочину та наміри сторін. Боргові зобовязання ОСОБА_5 є спільними для обох з подружжя. Таким чином, при поділі майна подружжя повинні були враховуватись і спільні борги, які також повинні поділятися навпіл, однак сторони вчинили правочин, відповідно до якого один із відповідачів, ОСОБА_6 отримала все спільне майно з метою уникнення відповідальності, а інший відповідач ОСОБА_5 взагалі залишився без будь-якого майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги його кредиторів.

10.04.2017 року позивачем були подані ще додаткові пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві (а.с.1,2 т.4).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_5 про закриття провадження по справі про визнання недійсним договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора та свідоцтва про право власності, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.64 т.2).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_5 про закриття провадження по справі про визнання нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності, визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності (а.с.53 т.1).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2016 року обєднано цивільні справи за вищезазначеними позовами арбітражного керуючого ОСОБА_2 в одне провадження (а.с. 87 т.2).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про закриття провадження по справі (а.с.113 т.1).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про зупинення провадження по справі (а.с.45 т.3).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2017 року, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі та задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_7 про закриття провадження по справі (а.с.91 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.10.2017 року вищезазначену ухвалу в частині закриття провадження у справі було скасовано, справу направлено для подальшого розгляду (а.с.206-208 т.4).

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали за обставин викладених у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні. Також, додатково представник позивача ОСОБА_3 зазначила, що у додаткових поясненнях до позовної заяви вони більш ширше бажали обґрунтувати свої вимоги, тому вказали підстави, які передбачають визнання правочину недійсними у звязку з його фіктивністю. Підстава, за якою спірний правочин підлягає визнанню недійсним та яку вона підтримує є удаваність правочину, оскільки відповідачами укладений договір про поділ майна подружжя, тоді як за його змістом насправді був укладений договір дарування.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх представники в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення та пояснили, що оспорюваний договір відповідає їх волі та намірам. Вони дійшли згоди між собою з приводу поділу спільного майна подружжя у зв'язку з чим уклали договір. Також, відповідачем ОСОБА_6 був наданий відзив на позовну заяву в якому зазначено, що враховуючи, що арбітражний керуючий ОСОБА_2 обґрунтовує предявлення власного позову саме порушенням інтересів держави в особі кредитора ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС України в Дніпропетровській області, то у нього відповідно відсутні визначені законом підстави для предявлення такого позову саме арбітражним керуючим та водночас наявний факт перевищення службових повноважень останнім, оскільки на прокуратуру покладаються у тому числі функції з представництва інтересів громадян або держави в суді. Підставою для заявлення первинного позову була наявність ознак удаваності в оспорюваному договорі, який вчинено сторонами нібито для приховання іншого правочину, а саме договору дарування, який, на думку позивача, сторони насправді вчинили та який нібито є недійсним. Однак, в подальшому позивач змінив підставу позову, зазначивши у доповненнях до позовної заяви про те, що договір про поділ майна подружжя є фіктивним, оскільки був направлений нібито на ухилення від виконання відповідачем ОСОБА_5 своїх боргових зобовязань перед ПП «ДІСТАС» та бюджетом в особі податкового органу. Спірний договір про поділ майна подружжя не містить ознак фіктивності. Доводи арбітражного керуючого ОСОБА_2 щодо відсутності у ФОП ОСОБА_5 іншого майна на момент укладення спірного договору не відповідають дійсності, виходячи з наступного. Так, ОСОБА_5 на момент укладення договору про поділ майна на праві власності належало наступне майно: ? частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, 233/1000 частини нежитлової будівлі, літ. Е-3, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вокзальна, буд. 5, ? частина нежитлового приміщення, ІІ складу готової продукції літ. В, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянка-Дніпровська, вул. Промислова, буд. 1, ? частина нежитлового приміщення, ІІІ відкритого тарного складу літ. Т, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянка-Дніпровська, вул. Промислова, буд. 1, ? частина складу літ. М, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянка-Дніпровська, вул. Промислова, буд. 1, ? частина нежитлового приміщення, електроцех літ. Л, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянка-Дніпровська, вул. Промислова, буд. 1, виробниче обладнання для виробництва цільнотягнутої жерстяної банки та кришки у кількості 5 (пяти) виробничих ліній на суму 2 950 266 грн. 00 коп., виробниче обладнання для виробництва цільнотягнутої жерстяної банки та кришки у кількості 5 (пяти) виробничих ліній на суму 4 365 368 грн. 00 коп. Крім того, позивач у додаткових поясненнях від 10.04.2017 р. та додаткових поясненнях від 12.03.2017 р. зазначає, що договір про поділ майна не міг бути укладений до виділу в натурі частки ОСОБА_5 у спільній сумісній власності, однак й це твердження позивача спростовується чинними положеннями СК України, а саме ч.2 ст. 64 СК України, відповідно до якої договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя, яким зокрема є договір про поділ майна подружжя, може бути укладений без виділу цієї частки. З укладенням договору про поділ майна подружжя від 29.08.2013 р. ОСОБА_6 набула у власність відповідну частку у спільній сумісній власності на відповідне нерухоме майно, що свідчить про те, що на виконання даного правочину однією із сторін фактично було передано певне нерухоме майно на користь іншої сторони, у звязку з чим виключається можливість кваліфікації такого договору як фіктивного. Крім того, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що арешт на майно ФОП ОСОБА_5 накладено 10.09.2013 р., у той час як договір про поділ майна було укладено значно раніше, 29.08.2013 р., а відтак вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора, винесеного на підставі спірного правочину, також є безпідставними та необґрунтованими. До того ж, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач державний реєстратор реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_9 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заперечень (відзиву) проти позову не надала.

Третя особа Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області надала суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 в судове засідання не зявилась про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухав пояснення сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.1982 року по 30.07.2013 року.

29.08.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, за яким за взаємною згодою між колишнім подружжям після укладення та підписання цього договору до особистої приватної власності ОСОБА_6, перейшло домоволодіння та земельна ділянка, які знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1,домоволодіння та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53 (а.с.60-63 т.2).

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року суб'єкта підприємницької діяльності фізичну особу підприємця ОСОБА_5 визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_11

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 року постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року в частині призначення ліквідатором фізичної особи підприємця ОСОБА_5 арбітражного керуючого ОСОБА_13 скасовано, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку. Ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника.

Позивач вважає, що договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є удаваним правочином відповідно до ст. 235 ЦК України, оскільки воля сторін була спрямована на укладення договору дарування, тому просить визнати цей договір недійсним.

Відповідно до ст.235 ЦК України, у разі, якщо правочин здійснено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), до нього застосовуються правила, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі.

Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року розяснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Статтею 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору про поділ майна подружжя та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи про удаваність правочину, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Проте, позивач не обґрунтовував удаваність вчиненого договору про поділ майна подружжя прихованням договору дарування, який на його думку мав місце, не довів належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.77-79 ЦПК України, що удавана угода прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, чи діяли обидві сторони умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду, не спростував наявність наміру укласти договір поділу майна подружжя та те, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору про поділ майна подружжя.

Згідно п.4 оспорюваного договору, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 сторони підтвердили, що зміст й правові наслідки правочину, що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом; вони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину.

Жодна зі сторін не визнала тієї обставини, що мали намір приховати вчинення договору дарування шляхом вчинення договору про поділ майна подружжя, не встановлено відповідних мотивів і судом.

Посилання позивача на те, що на момент укладання оспорюваного правочину ОСОБА_5 мав прострочену заборгованість перед бюджетом та кредитором ПП «Дістас» та те, що ОСОБА_5 міг відчужувати свою частку у спільному майні лише після її визначення, реєстрації та виділу не є підставами, які свідчать, що спірний договір є удаваним.

До того ж, наявність заборгованості відповідача ОСОБА_5 перед бюджетом та кредитором ПП «Дістас» була визначена рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.11.2013 року та актом перевірки від 13.03.2015 року, а спірний договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений ще в серпні 2013 році.

Той аргумент, що спірний договір укладався з метою ухилення від виконання ОСОБА_5 своїх боргових зобовязань перед ПП «Дістас» та бюджетом в особі податкового органу є лише припущеннями позивача, а недоказами, які свідчать про удаваність спірного договору.

Аргумент позивача, що за оспорюваним правочином спільне нерухоме майно подружжя перейшло в одноособову власність відповідача ОСОБА_6 не свідчить про удаваність спірного правочину, оскільки дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою та кожен з них, як власник (співвласник) може розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Щодо наявності арешту на майні відповідача ОСОБА_5, то як зазначає сам позивач, арешт був накладений ухвалою господарського суду в вересні 2013 року, а оспорюваний правочин укладений в серпні 2013 року, тобто на місяць раніше.

Отже, виходячи з викладеного, позивачем не було доведено, що спірний договір є удаваним правочином.

У звязку з чим, підстав для визнання його недійсним суд не вбачає.

Також, оскільки інші вимоги про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності, визнання домоволодіння та земельної ділянки спільним сумісним майном, визначення частки в праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частину домоволодіння та земельну ділянку є похідними від вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним, то підстави для їх задоволення відповідно відсутні.

Аргументи відповідача ОСОБА_6 в частині заперечень щодо фіктивності спірного правочину, судом до уваги не приймаються, оскільки обрання підстав позову є правом позивача, а як зазначив його представник в судовому засіданні підстави позову ними не змінювались, а спірний правочин підлягає визнанню недійсним у звязку з його удаваністю.

Також, є неприйнятним з огляду на законодавство аргумент відповідача ОСОБА_6, щодо перевищень позивачем його службових повноважень при зверненні до суду з дійсним позовом.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача у звязку з їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 259,263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовів арбітражного керуючого ОСОБА_2 відмовити.

Дата складання повного судового рішення 12 лютого 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.В. Зайченко