У Х В А Л А

19 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 755/22045/14-ц

провадження № 61-5981зп18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), КузнєцоваВ. О., Усика Г. І.,

розглянув заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про звільнення садового будинку та земельної ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_4не чинити ОСОБА_5 перешкод у користуванні її майном - садовим будинком № АДРЕСА_3. В іншій частині позову ОСОБА_5відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 6 березня 2017 року зазначене судове рішення в частині відмови в позові ОСОБА_5 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, звільнити садовий будинок АДРЕСА_3.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 6 березня 2016 та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року в незмінній частині залишено без змін.

14 грудня 2017 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4 із заявою про перегляд рішення суду касаційної інстанції з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 29, 379, 380 ЦК України, статті 3 СК України, статей 64, 116, 156, 157 ЖК Української РСР.

ОСОБА_4 також подалаклопотання, у якому просить зупинити виконання ухвалених у справі рішень суду.

У підпункті 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») передбачено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Перевіривши доводи заяви, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції зазначив, що відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та ОСОБА_4, суд обґрунтував, що останніми не доведено належними та допустимими доказами, як спільне (постійне чи періодичне) проживання сторін, так і пов'язаність їх з ОСОБА_9 спільним господарством (ведення такого), наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов'язків. Таких доказів не було надано ними і під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Крім того, відповідачі мають своє власне житло, яке належить їм на праві власності, а ОСОБА_6 та малолітні діти відповідачів мають власне житло, яке належить їм на праві користування.

При цьому суд встановив, що ОСОБА_4 перестала бути членом сім'ї ОСОБА_5 з часу, коли створила власну сім'ю, зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, а їх малолітні діти відповідно є членами сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не є членами сім'ї ОСОБА_5, як в розумінні сімейного, так і житлового законодавства України, тому не є особами, визначеними частиною першою статті 156 ЖК Української PCP. Також, судом установлено відсутність фактичних сімейних відносин між сторонами, укладення будь-якого договору щодо користування садовимбудинком та земельною ділянкою.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про зобов'язання відповідачів, які діють у своїх інтересах та як законні представники своїх малолітніх дітей, звільнити садовий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, зазначав, що підставою для відмови в цій частині позовних вимог ОСОБА_5 слугувало недопущення судом порушення прав малолітніх дітей на належні умови їх проживання.

Разом із тим,апеляційний суд урахував те, що ОСОБА_4на праві власності на день подання первісного позову - 18 серпня 2014 року, належала двокімнатна квартира загальною площею 58 кв. м за адресою: 04053, АДРЕСА_1, в якій, крім ОСОБА_4, були зареєстровані та мали постійне місце проживання її малолітні діти. Продаж вказаної квартири відбувся вже під час розгляду судом вказаної справи.

Доводи відповідачів про неможливість їхнього проживання в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, яка належить родині ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві власності, через те, що там відсутні умови проживання для дітей, не є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 в частині зобов'язання відповідачів звільнити садовий будинок та земельну ділянку.

ОСОБА_6 та малолітні діти: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4. Зазначену обставину суд першої інстанції також не врахував та не взяв до уваги, що дітям на праві користування належить ще й ця квартира.

З огляду на встановлені обставини, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_5 в частині виселення, правильно застосувавши норми матеріального права, а саме статей: 13, 29, 317, 319, 321, 391 ЦК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 3 СК України, статті 64 ЖК Української РСР, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06, Верховний Суд України, як суд касаційної інстанції, виходив з того, що відмовляючи ОСОБА_1, ОСОБА_2 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою зі спірної квартири, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК Української РСР сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Однак зазначених обставин судом не встановлено.

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 31 серпня 2011 року у справі № 6-27958св09 Верховний Суд України, як суд касаційної інстанції, виходив з того, що апеляційний суд у порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України зазначені положення закону до уваги не взяв; не визначився з характером спірних правовідносин і правовою нормою, яка підлягає застосуванню до них; не врахував, що право користування жилим приміщенням у будинку приватного житлового фонду може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 157 ЖК Української РСР, у рішенні таких правових підстав не зазначив і дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 зі спірного жилого будинку підлягають задоволенню на підставі статті 391 ЦК України.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 6 березня 2012 року у справі № 6-44016св11 суд касаційної інстанції виходив з того, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що відповідачі мають право користуватися займаним приміщенням, оскільки відповідач поселилась у будинок за згодою позивача як член його сім'ї - дружина сина, який на той час мешкав з батьками за указаною адресою і що підстав, передбачених законом для виселення відповідачів не вбачається, оскільки позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України, доказів створення відповідачами неможливості співжиття в одному будинку не надано;

- від 17 липня 2013 року у справі № 6-16485св13 суд касаційної інстанції виходив з того, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не з'ясував, на якій підставі відповідач вселилась до спірної квартири, як член сім'ї власника, чи як власник квартири згідно з договором дарування, а тому дійшов передчасного висновку про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою та її виселення;

- від 17 вересня 2014 року у справі № 6-22447св14 суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, на порушення положень статей 212-214 ЦПК України, не врахував, що права дитини на час укладення спірної угоди не порушувалися, оскільки вона не була зареєстрована в іпотечній квартирі, про що під час укладення договору іпотеки було надано зазначену довідку їх матір'ю - ОСОБА_6. Крім того, апеляційний суд дійшов невірного висновку щодо можливості проживання у спірній квартирі неповнолітньої ОСОБА_11, оскільки наведене спростовується зазначеними матеріалами справи.

У наданому для порівняння рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2011 року у справі № 6-11275св11 суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 на праві власності на день подання первісного позову - 18 серпня 2014 року, належала двокімнатна квартира загальною площею 58 кв. м за адресою: 04053, АДРЕСА_3, в якій, крім ОСОБА_6, були зареєстровані та мали постійне місце проживання її малолітні діти. Продаж цієї квартири відбувся вже під час розгляду судом вказаної справи. Доводи відповідачів про неможливість їхнього проживання в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_4, яка належить родині ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві власності, через те, що там відсутні умови проживання для дітей, не є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 в частині зобов'язання відповідачів звільнити садовий будинок та земельну ділянку. ОСОБА_5 та малолітні діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_9. Зазначену обставину суд першої інстанції також не врахував та не взяв до уваги, що дітям на праві користування належить ще й ця квартира. З огляду на встановлені обставини, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4 в частині виселення, правильно застосувавши норми матеріального права: статей 13, 29, 317, 319, 321, 391 ЦК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 3 СК України, статті 64 ЖК Української РСР, на підставі належним чином оцінених доказів,наданих сторонами.

У наданому для порівняння рішенні Верховного Суду України від 28 травня 2008 року у справі № 6-20552св07 Верховний Суд України, як суд касаційної інстанції, виходив з того, що відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Ураховуючи, що ОСОБА_1 не вселялася у спірний будинок як наймач, а є колишнім членом сім'ї власника будинку, підстав для її виселення за статтями 156, 169 ЖК Української РСР, як просив позивач, немає, а тому у її виселенні необхідно відмовити.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції чинній на момент подання заяви про перегляд) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Таким чином, у судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно статті 360 ЦПК України (у редакції чинній на момент подання заяви про перегляд) у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Таким чином, у допуску допровадження справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про звільнення садового будинку та земельної ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права користування жилим приміщенням за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, а також вимоги пункту 2 частини першої статті 360-1 ЦПК України, клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання ухвалених у справі судових рішень підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIIIвід 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 355, 360 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про звільнення садового будинку та земельної ділянки; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права користування жилим приміщенням за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання судових рішень залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г. І. Усик