Провадження № 22-ц/772/695/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 рокуСправа № 127/15389/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Оніщука В.В.,

за участі секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

адвокат: ОСОБА_5,

відповідач: комунальне підприємство «Вінницьке шляхове управління»,

адвокат: ОСОБА_6,

треті особи без самостійних вимог на предмет спору:ОСОБА_7, приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу комунального підприємства «Вінницьке шляхове управління» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2018 року, ухваленого у складі судді АнтонюкаВ.В. о 18:17 год. у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися в суд із позовом до комунального підприємства «Вінницьке шляхове управління» (далі - КП «Вінницьке шляхове управління), третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_7, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 24травня 2017 року близько23:50 год. на вулиці Барське Шосе в місті Вінниці сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7, що належить КП «Вінницьке шляхове управління», з яким останній перебував у трудових відносинах, та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, що належить ОСОБА_3 Унаслідок ДТП автомобіль«VolkswagenJetta» було пошкоджено, а ОСОБА_4 зазнав легких тілесних ушкоджень.

Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 3 травня 2017 року визнав ОСОБА_7 винуватим у ДТП.

Розмір матеріальної шкоди, пов'язаної із ДТП, завданий власнику автомобіля «VolkswagenJetta» склав 232 718 грн 54 коп. Внаслідок автопригоди ОСОБА_4 зазнав моральної шкоди, яку він оцінив у 10 тис. грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила стягнути на її користь з КП «Вінницьке шляхове управління» спричинену матеріальну шкоду в розмірі 232 718 грн 54 коп.; ОСОБА_4 просив стягнути на його користь з відповідача спричинену моральну шкоду в розмірі 10 тис. грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 7 вересня 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Ухвалою цього ж суду від 17 жовтня 2017 року у справі було призначено судову автотехнічну та автотоварознавчу експертизу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2018 року відмовлено КП «Вінницьке шляхове управління» у прийнятті зустрічного позову.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КП «Вінницьке шляхове управління» на користь ОСОБА_3 190 045 грн 15 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з КП «Вінницьке шляхове управління» на користь ОСОБА_4 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з вини водія ОСОБА_7, під час виконання ним своїх трудових обов'язків, ОСОБА_3 завдано майнової шкоди, а ОСОБА_4 - моральну шкоду, яку зобов'язане відшкодувати КП «Вінницьке шляхове управління», з яким ОСОБА_7 перебував у трудових відносинах.

Визначаючи розмір майнової шкоди, суд виходив із висновку експерта за результатами автотоварознавчої експертизи по визначенню матеріального збитку власнику КТЗ від 11 грудня 2017 року № 6122/17-21, а також урахував те, що автомобіль після ДТП був проданий за 500 умовних одиниць.

Оцінюючи задану ОСОБА_4 моральну шкоду, суд виходив із моральних страждань останнього внаслідок отриманих тілесних ушкоджень та незручностей яких зазнав ОСОБА_4 через неможливість користуватись належним йому транспортним засобом.

В апеляційній скарзі КП «Вінницьке шляхове управління», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення, яким, з урахуванням ступеня вини у ДТП водія ОСОБА_4 та водія ОСОБА_7, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 57 013 грн 54 коп. майнової шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги висновок експерта за результатами експертного автотехнічного дослідження обставин дорожньої пригоди від 11 грудня 2017 року № 6121/17-21, яким встановлено, що водій автомобіля «VolkswagenJetta»ОСОБА_4 мав можливість односторонніми діями попередити ДТП. Не застосував до спірних правовідносин положення п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, не визначив ступінь вини кожного з водіїв у ДТП та дійшов передчасного висновку про повне відшкодування шкоди відповідачем. При цьому відповідач погодився з розміром завданої ОСОБА_3 майнової шкоди й у цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржує.

Стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_4 моральну шкоду, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що останній не являється власником пошкодженого транспортного засобу та не дав належної оцінки тому, що шкода була завдана спільними діями водіїв пошкоджених транспортних засобів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі вважали, що суд повно дослідив всі обставини справи, вірно встановив, що єдиним винуватцем ДТП є ОСОБА_7, який визнав вину в судовому засіданні, а також вірно застосував норми матеріального права при вирішенні спору.

Також указав, що в матеріалах справи містяться два прямо протилежні висновки автотехнічної експертизи, яким надана судом правова оцінка.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 заявив клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи, проти якого заперечили позивач ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5

Оскільки в підготовчому засіданні зазначене клопотання відповідачем не заявлялось без поважних причин, то це клопотання колегією суддів повернуто заявнику та залишено без розгляду.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, апеляційний суд керується нормами ЦПК України у наведеній вище редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру майнової шкоди сторонами не оскаржується, а відтак перегляду не підлягає.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скаргив межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 24травня 2017 року близько23:50 год. на вулиці Барське Шосе в місті Вінниці сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7, що належить КП «Вінницьке шляхове управління», з яким останній перебував у трудових відносинах, та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, що належить ОСОБА_3 Унаслідок ДТП автомобіль «VolkswagenJetta» було пошкоджено, а ОСОБА_3 зазнав легких тілесних ушкоджень.

Під час ДТП ОСОБА_7 виконував трудові обов'язки як працівник КП «Вінницьке шляхове управління».

Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 3 травня 2017 року винуватим у ДТП визнав ОСОБА_7. та наклав адміністративне стягнення за ст. 124 КУпАП.

З постанови суду слідує, що в діях ОСОБА_7 наявні ознаки порушення вимог п. п. 1.2, 1.5, 3.6, 10.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується визнаннями вини самим правопорушником, протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця ДТП та письмовими поясненнями ОСОБА_4 (а.с.34).

Ці обставини відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Висновком експерта за результатами автотоварознавчої експертизи по визначенню матеріального збитку власнику КТЗ від 11 грудня 2017 року № 6122/17-21 встановлено, що матеріальний збиток завданий власнику автомобіля НОМЕР_2 становить 203 860 грн.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України встановлено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За загальним правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України.

Нормою частини першої статті 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК Українислідує, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У частині першій статті 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частиною другою статті 1187 ЦК України.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»судам роз'яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Отже, суд першої інстанції, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, ті обставини, що саме дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. п. 1.2, 1.5, 3.6, 10.1 Правил дорожнього руху України та знаходилися в причинному зв'язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, зробив обґрунтований висновок, що автомобіль позивача був пошкоджений внаслідок ДТП за участю автомобіля, яким під час виконання своїх трудових обов'язків керував ОСОБА_7, тому КП «Вінницьке шляхове управління», яке з особою, винною в скоєнні ДТП, перебуває у трудових відносинах, і повинно відшкодовувати завдану позивачу майнову шкоду, а також моральну шкоду, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості.

Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Висновки суду першої інстанцій відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення порушеного права позивачів.

Доводи відповідача про наявність в діях ОСОБА_4ступеня вини на рівні не менше 70 %, а водія ОСОБА_7 - 30 %, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Отже, за цих обставин обов'язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.

Судом першої інстанції було встановлено, що шкоду позивачам було завдано з вини водія ОСОБА_7 Ці обставини підтвердженні постановою суду, визнанням вини самого ОСОБА_7, протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця ДТП та письмовими поясненнями ОСОБА_4

Відтак, суд виходив з того, що вина ОСОБА_4 не доведена, оскільки матеріали справи доказів такої вини не містять.

Посилання відповідача на висновок експерта за результатами експертного автотехнічного дослідження обставин дорожньої пригоди від 11 грудня 2017 року № 6121/17-21, відповідно до висновку якого водій автомобіля «VolkswagenJetta» ОСОБА_4 повинен був керуватись вимогами п. п. 1.4, 12.2 та 12.3 ПДР України, а також мав технічну можливість односторонніми діями попередити ДТП, як на підставу наявності вини є безпідставними.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до розяснень, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року № 8, при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

У матеріалах справи міститься одночасно два експертних висновки: один з яких виконувався в рамках кримінального провадження № 0003291 (а.с.35-38), а інший - при розгляді цієї справи (а.с.120-126).

Ці висновки є прямо протилежними.

У висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13 січня 2017 року № 1000а, з урахуванням проведеного слідчого експерименту, зазначено, що в категоричній формі дати відповідь на питання, чи мав водій технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем «МАЗ» шляхом виконання п. 12.3 Правил дорожнього руху не видається можливим.

Натомість у висновку за результатами експертного автотехнічного дослідження обставин дорожньої пригоди Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 11 грудня 2017 року № 6121/17-21 встановлено, що водій автомобіля «VolkswagenJetta» ОСОБА_4 повинен був керуватись вимогами п. п. 1.4, 12.2 та 12.3 ПДР України, а також мав технічну можливість односторонніми діями попередити ДТП.

За правилами ч. 1 ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) шкоди;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою;

4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Оцінюючи висновок за результатами експертного автотехнічного дослідження обставин дорожньої пригоди Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 11 грудня 2017 року № 6121/17-21 разом з іншими доказами, колегія суддів приходить до висновку про відхилення висновку експерта, оскільки встановлені судом обставини не свідчать про наявність вини в діях водія ОСОБА_4

Окрім цього, при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач не вимагав визначити ступінь вини ОСОБА_4 у ДТП.

Доводи відповідача про недоведеність завданої ОСОБА_4 моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки внаслідок ДТП останній отримав тілесні ушкодження, які належать до легких тілесних ушкоджень, що призвело до фізичного болю та страждань позивача. При цьому розмір моральної шкоди в сумі 2 тис. грн суд першої інстанції визначив, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного відповідачем рішення.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Вінницьке шляхове управління»залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2018 рокубез змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на відповідача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ Л.О. Голота

/підпис/ В.В. Оніщук

Згідно із оригіналом

Головуючий: С.К. Медвецький