Постанова

Іменем України

4 квітня 2018 року

м. Київ

справа №520/7852/15-ц

провадження № 61-2157св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Державний нотаріус Третьої одеської нотаріальної контори Сальнікова Зоя Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року в складі колегії суддів Короткова В. Д., Гончаренко В. М., Комаровської Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, в якому просила визнати, що частка її матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в праві спільної сумісної власності на будинок становила Ѕ частину.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що 17 листопада 1961 року її батьки: ОСОБА_8 та ОСОБА_7, перебуваючи у шлюбі придбали будинок АДРЕСА_1, право власності на який оформили на її батька ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_2 її батько помер. Вона та її брат звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті батька. ЇЇ мати - ОСОБА_7 відмовилась від своєї частки на користь позивача та відмовилась отримувати свідоцтво про право власності на Ѕ частину спільного майна подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Під час звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері їй було повідомлено про те, що ОСОБА_7 відмовилась від отримання свідоцтва про право власності на Ѕ частину спільного майна після смерті ОСОБА_8, а спірний будинок був в цілому успадкований позивачем та її братом після смерті батька.

Посилаючись на те, що будинок був спільною сумісною власністю її батьків, і після смерті батька нотаріус помилково визначив обсяг спадкового майна, не врахувавши, що Ѕ частина будинку належала матері, просила про задоволення позову.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 4 листопада 2015 року в складі судді Маломуж А. І. позов задоволено. Визначено, що частка ОСОБА_7 в праві спільної сумісної власності на будинок подружжя, розташований за адресою: АДРЕСА_1, становила Ѕ частину.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив із того, що спірний жилий будинок був придбаний під час шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_7, тому відповідно до статей 357, 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) частки кожного із подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що одночасне застосування до спірних правовідносин частини першої статті 357 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України є неправильним, оскільки зазначені норми регулюють різний правовий режим двох видів права спільної власності. Крім того, дії ОСОБА_7 щодо відмови від спадщини та відмови від отримання свідоцтва про право на спадщину за законом свідчать про те, що після смерті чоловіка вона не претендувала на частку в майні, що було зареєстровано на нього під час шлюбу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_7 не претендувала на частку у майні, яке було зареєстроване за її чоловіком, є помилковим, оскільки зважаючи на вік та інвалідність ОСОБА_7 вона не могла займатись оформленням права власності на Ѕ частину будинку, яка належала їй на підставі частини першої статті 60 Сімейного кодексу України та частини третьої статті 368 ЦК України

19 лютого 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди установили, що з 30 березня 1942 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі. 17 листопада 1961 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 уклали договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом будинку АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради м. Одеси №238 від 5 квітня 1962 року закінчений будівництвом будинок прийнято в експлуатацію та 4 травня 1962 року право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_8

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 серпня 2000 року №1420 введено в експлуатацію добудову до будинку літ. «а1» та веранду літ «а1».

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 7 лютого 2008 року будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 як діти померлого звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Дружина померлого ОСОБА_7 відмовилася від спадщини на користь позивача.

Нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Семенчкенко Н. К. роз'яснено право на одержання свідоцтва про право власності на Ѕ частину майна, придбаного нею у шлюбі з її чоловіком, від одержання якого ОСОБА_7 відмовилася, надіславши про це заяву, що зберігається у спадковій справі до майна померлого ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

16 лютого 2008 року позивач та відповідач отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8, а саме: позивач - з урахуванням 1/3 частини майна, від якого відмовилася ОСОБА_7 - на 2/3 частини спадкового майна спірного жилого будинку; відповідач - на 1/3 частину цього будинку.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 241 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністра юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (в редакції, яка діяла на час оформлення сторонами спадщини після смерті ОСОБА_8.) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину.

Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. У повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий з подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз'яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим.

Повідомлення надсилається поштою, а спадкоємці, які прибули до нотаріальної контори, повідомляються нотаріусом усно, про що робиться відмітка на заяві того з подружжя, що залишився живим. Така відмітка підписується спадкоємцями.

Видаючи свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, до складу якого входить майно, що підлягає державній реєстрації, нотаріус роз'яснює про необхідність подати це свідоцтво для державної реєстрації у відповідний орган (пункт 243 Інструкції).

Суди встановили, що під час звернення із заявою про відмову від спадщини ОСОБА_7 було роз'яснено нотаріусом її право відповідно до статті 60 СК України на одержання свідоцтва про право власності на Ѕ частину майна, придбаного в шлюбі з ОСОБА_8 ОСОБА_7 написала заяву про відмову від одержання свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні, однак до збігу шестимісячного строку померла.

Суд першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів встановив, що спірний будинок було придбано батьками позивача у шлюбі, у зв'язку з чим належав їм на праві спільної сумісної власності, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4

Висновок апеляційного суду про те, що дії ОСОБА_7 щодо відмови від спадщини та відмови від отримання свідоцтва про право на спадщину за законом свідчать про те, що вона не претендувала на частку в майні, що було зареєстровано на нього під час шлюбу не ґрунтується на законі.

Відповідно до частини четвертої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 листопада 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило