Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 339/476/15-ц

провадження № 61-8714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Козаківська сільська рада Болехівської міської ради Івано-Франківської області,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року у складі судді: Поляниця М. М. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2016 року у складі суддів: Вакарук В. М., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Козаківської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області (далі - Козаківська сільська рада), третя особа - ОСОБА_3

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником будинку, за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 на підставі рішення Болехівського міського суду від 30 жовтня 2013 року. Він, як спадкоємець, відповідно до статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) має право на користування земельною ділянкою, на якій розміщено цей будинок. Рішенням Козаківської сільської ради від 11 липня 2004 року № 77 та актом земельної комісії Козаківської сільської ради від 27 березня 2014 року було порушено його законне право на земельну ділянку призначену для обслуговування зазначеного будинку. Просив визнати незаконним та скасувати рішення Козаківської сільської ради від 11 липня 2004 року за № 77 та акт земельної комісії Козаківської сільської ради від 27 березня 2014 року.

У процесі розгляду справи позивач подав письмову заяву про доповнення та зміну позовних вимог. Окрім заявлених у позовній заяві також просив визнати недійсними правочини вчинені від імені ОСОБА_4 від 06 липня 2004 року і відповідний правочин на набуття права на земельну ділянку, вчинений від імені ОСОБА_3 від 06 липня 2004 року.

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що Козаківська сільська рада рішенням № 77 від 11 липня 2004 року,«Про вилучення та надання земельної ділянки» порушила його право на отримання спірної земельної ділянки, площею 0,18 га в урочищі «Город, коло хати» в с. Козаківка, Болехівської міської ради. Оскаржене рішення Козаківської сільської ради № 77 від 11 липня 2004 року прийняте радою, як органом місцевого самоврядування, в межах наданих їй повноважень та відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин земельного законодавства і не порушує право ОСОБА_2, за захистом якого він звернувся до суду. Вимога щодо скасування акту земельної комісії Козаківської сільської ради від 27 березня 2014 року про встановлення меж між землеволодіннями ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є похідною від вимоги щодо скасування рішення Козаківської сільської ради від 11 липня 2004 року №77 «Про вилучення та надання земельної ділянки», тому не підлягає задоволенню.

Також суди зробили висновок, що ні поданою заявою ОСОБА_4 від 06 липня 2004 року сільському голові с. Козаківка ОСОБА_5 про вилучення у неї земельних ділянок в землі запасу сільської ради і передачу їх її родичам, в тому числі і ОСОБА_3 «Город коло хати» - 0,18 га, ні заявою ОСОБА_3 від 06 липня 2004 року до сільського голови с. Козаківка ОСОБА_5 із проханням надати йому із земель запасу в урочищі «Город коло хати» 0,18 га землі, не порушено права чи інтересу позивача щодо спірної земельної ділянки.

14 липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся касаційною скаргою на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2016 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи, рішення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Також судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що 16 жовтня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_2

Через відсутність правовстановлюючих документів на належний спадкодавцю ОСОБА_4 будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Рішенням Болехівського міського суду від 30 жовтня 2013 року за ОСОБА_2 визнано право власності на цей будинок.

З погосподарських книг по с. Козаківка судом встановлено, що за господарством ОСОБА_4 облікувалось: у 1991-1995 роках 0,67-0,68 га землі; у 2001-2004 роках - 0,8 га, у 2005 році - 0,09 га (з них 0,07 га - для ведення господарства та 0,02 - для будівництва та обслуговування житлового будинку).

Також встановлено, що 06 липня 2004 року ОСОБА_4 подала сільському голові с. Козаківка ОСОБА_5 заяву, в якій просила вилучити у неї в землі запасу сільської ради і передати нижчевказаним громадянам земельні ділянки, в тому числі і ОСОБА_3 «Город коло хати» - 0,18 га. ОСОБА_3 06 липня 2004 року звернувся до сільського голови с. Козаківка ОСОБА_5 із заявою, в якій просив надати йому із земель запасу в урочищі «Город коло хати» 0,18 га землі.

11 липня 2004 року Козаківська сільська рада на 15 сесії 4 демократичного скликання прийняла рішення № 77, яким затвердила матеріали інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_4, вилучила у неї земельну ділянку в урочищі «Город коло хати» площею 0,18 га в землі запасу сільської ради та передала вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_3 для ведення селянського господарства.

Ця земельна ділянка облікована за ОСОБА_3 згідно записів у погосподарській книзі за 2001-2005 роки, де мається запис «передано у власність «Город коло хати» із господарства № 297 згідно рішення сесії № 77 від 11 липня 2004 року. З 2004 року ОСОБА_3 користується спірною земельною ділянкою, обробляє її. За життя ОСОБА_4 на протязі 2004-2012 років не ставила питання про неправомірне використання ОСОБА_3 цієї земельної ділянки, про повернення їй спірної земельної ділянки чи незаконність рішення сільської ради щодо цієї земельної ділянки.

За заявою ОСОБА_3 від 16 січня 2014 року про встановлення межі між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2, земельна комісія 27 березня 2014 року по виході на місце запропонувала їм дійти взаємної згоди щодо встановлення межі. Запропоновано встановити межу відповідно до план-схеми, на що ОСОБА_2 не погодився, у зв'язку з чим їм було роз'яснено про право вирішувати спір в суді.

При відмові у задоволенні позову, суди зробили висновок, що на момент смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року за її будинком по АДРЕСА_1 обліковувалась земельна ділянка площею 0,02 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і 0,07 га земельна ділянка для особистого селянського господарства. ОСОБА_4 була користувачем цієї земельної ділянки. Таким чином, до ОСОБА_2, як набувача права власності на житловий будинок в порядку спадкування за рішенням Болехівського міського суду від 30 жовтня 2013 року, перейшло право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в тому розмірі, який обліковувався за попереднім землекористувачем ОСОБА_4, площею 0,09 га.

Колегія суддів погоджується із цими висновками з таких підстав.

Тлумачення статті 1225 ЦК України свідчить, що до спадкоємців житлового будинку переходить право користування земельною ділянкою, на якому він розміщений, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у спадкодавця. Тому до ОСОБА_2 перейшло право на земельну ділянку у тому обсязі, який був на момент смерті ОСОБА_4

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про те, що заявою ОСОБА_4 від 06 липня 2004 року, заявою ОСОБА_3 від 06 липня 2004 року, рішенням Козаківської сільської ради від 11 липня 2004 року №77 не порушено права чи інтересу ОСОБА_2 щодо спірної земельної ділянки. Вимога про скасування акту земельної комісії є похідною від вимоги про визнання незаконним рішення сільської ради.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило