Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/405/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Провадження №22-ц/778/181/18 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретаря Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі - продажу квартири від 30.11.2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І. І. та внесений до реєстру за №9333, позивачу належить право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач по справі є колишнім власником цього житлового приміщення. Право власності, відповідача на зазначену квартиру припинилося внаслідок її продажу за вищенаведеним договором.

Згідно з п. 14 договору купівлі - продажу квартири від 30.11.2005 року продавець передає квартиру покупцю для вільного користування і безперешкодного володіння не пізніше 01.12.2005 року, при цьому звільняє квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку та передає ключі від квартири.

Проте, відповідач до теперішнього часу проживає у квартирі та зареєстрована за цією адресою, що підтверджується довідкою Центру обслуговування абонентів №12 КП «Основаніє» від 03.08.2015 року.

Вищезазначені обставини призвели до того, що позивач не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності нерухомим майном. Відповідач ОСОБА_3 не є співвласником вищезазначеної квартири чи членом родини позивача, тому позивач вважає, що після відчуження квартири за договором купівлі - продажу від 30.11.2005 року, відповідач втратив право користування останньою. Відповідач у добровільному порядку квартиру не звільнила та не знялася з реєстрації місця проживання.

Посилаючись на вказані обставини позивач просила суд усунути перешкоди ОСОБА_4 у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2; виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1929 грн. 20 коп..

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2017 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3

Виселено ОСОБА_3 з квартири, розташованій за адресою: АДРЕСА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 1929 грн. 20 коп..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що квартира, з якої її було виселено рішенням суду першої інстанції, є іпотечним майном. Проте, в порушенням норм ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, на її адресу не надходило письмового повідомлення про виселення.

Порушення процесуального права, суд першої інстанції, на думку апелянта, допустився відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі в зв'язку із касаційним оскарженням судових рішень у спорі про визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним. Вважає, що задоволення касаційної скарги потягне скасування права власності позивача ОСОБА_4 на спірне житло і остання буде позбавлена можливості визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Від ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона зазначає, що не є іпотекодержателем спірної квартири, а тому вважає, що норми Закону України «Про іпотеку» не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами у справі. Відмовляючи у зупиненні провадження у справі у зв'язку із касаційним оскарженням рішень суду першої та апеляційної інстанцій по іншій справі, суд обґрунтовано виходив з того, що у суду відсутній обов'язок, передбачений процесуальним законом, по зупиненню провадження з цієї підстави. Просить суд відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.143-145).

Справа призначалась до розгляду неодноразово.

ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з'явилась, судові повістки повертаються до суду апеляційної інстанції із зазначенням причини невручення «сплив терміну зберігання» ( а.с.150-152;158-160;170-171).

Окрім того, ОСОБА_3 обізнана про те, що розглядається її апеляційна скарга, оскільки отримала судову повістку в судове засідання призначене на 17.10.2017 року, проте до суду не прибула, а також отримувала ухвалу апеляційного суду про залишення її апеляційної скарги без руху ( а.с. 131;137).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається ( ч.1 ст. 44 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 отримав судову повістку про виклик до суду апеляційної інстанції на 23 січня 2018 року ( а.с.171).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 30 листопада 2005 року між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_8, який діяв від імені відповідача ОСОБА_3, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за яким вказана квартира перейшла у власність ОСОБА_4 (а.с.5-8).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, Запорізька обласна дирекція ПАТ «Райффайзен банк Аваль», про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу та застосування до нікчемного договору правових наслідків (а.с.47-48).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 05 лютого 2013 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2012 року змінено в частині підстав правового обґрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_10 (а.с.49-50).

ОСОБА_3 на час вирішення даного спору продовжує проживати та зареєстрована у спірній квартирі №111 в будинку 26 А по вул. Чумаченка в м. Запоріжжі ( а.с.175).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм Закону України «Про іпотеку» не приймаються судом до уваги, оскільки не мають відношення до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі.

Так, договір іпотеки від 27 березня 2008 року та договір іпотеки від 30 листопада 2005 року, предметом іпотеки в яких є квартира АДРЕСА_1 на які посилається ОСОБА_3 в обґрунтування доводів апеляційної скарги, укладалися банком з ОСОБА_4 як власником вказаної квартири, а отже не стосуються правовідносин сторін у даній справі (а.с.117-122).

Посилання апеляційної скарги на порушення судом процесуальних норм у зв'язку з відмовою у зупиненні провадження у справі через касаційне оскарження рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року, якими відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, встановлення факту відсутності істотних умов, визнання договору іпотеки припиненим, відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення майна, не обґрунтовано нормами закону.

Так, у пункті 33 Постанови Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що підставою зупинення провадження у справі не може бути касаційне оскарження попередніх судових рішень у справі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач по справі є колишнім власником квартири, право власності відповідача на зазначену квартиру припинилося внаслідок її продажу за вищенаведеним договором, проживання відповідачки у належній власнику квартирі чинить перешкоди останньому у користуванні власністю.

Разом з тим, під час вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, судом першої інстанції належним чином не досліджено питання підтвердження вказаних витрат.

Згідно з п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки.

З матеріалів справи вбачається, що 04 січня 2016 року між ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_6 укладено угоду про надання юридичних послуг, за надання яких клієнт сплачує гонорар адвокату у розмірі та порядку, передбаченому додатком до цієї угоди (а.с.10-11).

Згідно розрахунку суми за надану правову допомогу від 22 січня 2016 року ОСОБА_4 надана правова допомога на суму 1929,20 грн. (а.с.12).

Проте, позивачем проведено оплату в сумі 1 029,20 грн., про що свідчить відповідна квитанція до прибуткового касового ордеру №2 від 12 січня 2016 року (а.с.13).

Оскільки витрати на правову допомогу документально підтверджені на суму 1029,20 грн., колегія суддів відповідно до вищевикладених вимог закону вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду в частині розміру витрат на правову допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала свої заперечення проти позову, оцінка яким була дана судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 383 ЦПК України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2017 року у цій справі в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 1 029 (одна тисяча двадцять дев'ять) грн. 20 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова