Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 202/1601/16-ц

провадження № 61-32927св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року, у складі судді Волошина Є. В., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року, у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_6, про визнання дій протиправними, визнання введення в експлуатацію незаконним, визнання права набуття введення в експлуатацію та відшкодування шкоди.

У позові, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, зазначав, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його діда - ОСОБА_7.

На момент переходу до ОСОБА_4 прав власника на належне спадкодавцю домоволодіння по АДРЕСА_1, позивач перебував у малолітньому віці, а тому повноваження опікуна над його майном здійснювала його мати - ОСОБА_5, відповідач по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_8, спадкоємцем за заповітом після якого є ОСОБА_9 - сестра позивача. В процесі оформлення останньою своїх прав на спадкове майно, позивачу стало відомо, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 січня 1987 року, він є власником 45/100 часток вищевказаного домоволодіння.

Позивач зазначав, що дії ОСОБА_5, як опікуна позивача щодо надання згоди на зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_1, є неправомірними та позбавили позивача частини спадщини.

Рішенням Індустріального районного суду м. Діпропетровська від 29 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_8 ще за життя ОСОБА_7, почав готувати документи на оформлення самочинного будівництва, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо надання ОСОБА_8 дозволу на узаконення шляхом введення в експлуатацію та оформлення на його ім'я права власності на житловий будинок Б-1 сараїв В (в подальшому гаражів В, Г, Д) задоволенню не підлягають. Факт неправомірної поведінки ОСОБА_5 належними доказами на доведено. Встановлені судом обставини не вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень КпШС УРСР, а також вихід ними за межі обов'язкового для дотримання принципу диспозитивності.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що суд, враховуючи, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлений факт підготовки ОСОБА_8 документів на оформлення самочинного будівництва, не звернув уваги на відсутність надання згоди на вчинення таких дій

ОСОБА_7, який на той час був власником будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У запереченні на касаційну скаргу відповідач вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Із установлених судом обставин справи вбачається, що ОСОБА_4, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 січня 1987 року, успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого діда ОСОБА_7 45/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 15 квітня 1988 року №181 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_1 було вирішено: узаконити за ОСОБА_8 (батьком позивача) індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1, Б-1, сарай Г, побудовані на земельній ділянці; узаконити за ОСОБА_7 сараї В, Д, побудовані на земельній ділянці АДРЕСА_1; змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_1 згідно акту часток, встановивши право власності: на 61/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_7; на 39/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_8

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 14 жовтня 1988 року № 5082 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_1 та затвердження акту часток» зазначено, що ОСОБА_8 приховав, що на момент прийняття рішення від 15 квітня 1988 року № 181 ОСОБА_7, помер, та, враховуючи згоду співвласників, вирішив: змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_1, встановивши право власності: на 45/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_4; на 55/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_8

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 вказував на неправомірність дій відповідача, як опікуна його майна, що позбавило його права на частину спадщини.

Відповідно до статті 78 КпШС УРСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку та піклування.

Згідно зі статтею 145 КпШС УРСР опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

Належним чином дослідивши наявні у справі докази, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що ОСОБА_5 не вчиняла будь-яких дій, що перелічені у статті 145 КпШС УРСР та не встановлено скоєння нею дій всупереч інтересам неповнолітнього ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судами враховано, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2011 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 15 квітня 1988 року №181 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_1. Судом установлено, що ОСОБА_8 ще до смерті ОСОБА_7 почав готувати документи на оформлення самочинного будівництва по АДРЕСА_1. Зазначена обставина, відповідно до положень частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, на момент ухвалення оскаржуваних рішень), має преюдиційне значення та доказуванню не підлягає.

При цьому доводи касаційної скарги щодо відсутності згоди ОСОБА_7 на здійснення вказаних дій, що залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій, є безпідставним, оскільки стосується оскарження судового рішення, яке набрало законної сили, та не входить до предмета доказування у даній справі.

З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду про відсутність підстав для визнання незаконними дій відповідача щодо надання нею згоди на зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_1.

Частиною першою статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) закріплено принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до частини третьої вказаної статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог, встановлених цивільним процесуальним законодавством.

Зважаючи на відсутність будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ті обставини, що ОСОБА_5 приховала від позивача будь-яку інформацію, яка стосується виникнення в останнього права власності на спадкове майно після смерті його діда ОСОБА_7, посилання позивача на дані обставини є його припущенням.

Наведені в касаційній скарзі аргументи, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, колегією суддів відхиляються, оскільки судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, при вирішенні вказаної справи суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська