Постанова

Іменем України

26 березня 2018 року

м. Київ

справа № 501/4114/14-ц

провадження № 61-59св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник відповідачів - адвокат ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В. від 14 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «АКПІБ»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ»), та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 58-02/866, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 29 700 дол. США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення до 26 грудня 2026 року, а позичальник зобов'язався за користування кредитними коштами сплачувати проценти у розмірі, строки та на умовах, що передбачені договором.

Ізметою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між ЗАТ «АКПІБ», ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір № 58-02/868, відповідно до умов якого останні передали банку в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 27,8 кв. м, загальною площею 41,9 кв. м.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладеного договори відступлення прав вимог за кредитними та забезпечувальними договорами, відповідно до яких до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за кредитним договором від 01 грудня 2006 року № 58-02/866 та іпотечним договором від 01 грудня 2006 року договір № 58-02/868.

Оскільки ОСОБА_7 належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором від 01 грудня 2006 року № 58-02/866, утворилась заборгованість, яка станом на 01 березня 2017 року складає 517 097,43 грн заборгованості за кредитом, 213 686,34 грн заборгованості за відсотками, 88 135,93 грн пені, у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 27,8 кв. м, загальною площею 41,9 кв. м, шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу 764 424,00 грн. Також позивач просив виселити без надання іншого жилого приміщення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку з указаної квартири та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 1 860,29 грн та 114,70 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилався на обґрунтування своїх вимог, зокрема, наявність заборгованості відповідачів за кредитним договором у визначеному в позові розмірі, що позбавляє можливості суду встановити дотримання позивачем строку позовної давності; повідомлення відповідачів про заміну кредитора та право вимоги нового кредитора - ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором від 01 грудня 2006 року № 58-02/866 та іпотечним договором від 01 грудня 2006 року договір № 58-02/868. Установивши, що в іпотеку передано квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов висновку про відсутність, передбачених законом підстав для виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів із іпотечної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

Звернуто стягнення на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру № 12, яка розташована на третьому поверсі чотирьохповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 27,8 кв. м, загальною площею 41,9 кв. м, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 01 грудня 2006 року № 58-02/866, яка станом на 01 березня 2017 року складається із заборгованості за кредитом у розмірі 517 097,43 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 213 686,34 грн, пені у розмірі 88 135,93 грн шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу 764 424,00 грн.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» про виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено.

Рішення в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» відстрочено на період дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки відповідачі, знаючи про заміну кредитора, проте належним чином не виконували умови кредитного договору ні перед новим кредитором, ні перед первісним кредитором, то відповідно до умов іпотечного договору та положень Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, апеляційний суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом його продажу на публічних торгах згідно Закону України «Про виконавче провадження», визначивши відповідно до частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» початкову ціну продажу 764 424,00 грн.

Відхиляючи доводи відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності, апеляційний суд, установивши, що позичальник останній платіж за кредитним договором здійснив 05 вересня 2014 року, тобто під час розгляду справи по суті, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

Разом із тим, установивши, що оскільки спірна квартира придбана відповідачами не за кредитні кошти, то відповідно до статті 109 ЖК УРСР виселення із спірної квартири відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення є неможливим.

У касаційній скарзі, поданій 13 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не встановив належним чином обставин справи та не звернув уваги на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позовні вимоги заявлені про стягнення кредитної заборгованості, розмір якої визначено станом на березень 2017 року. Проте через наданий позивачем неналежний розрахунок заборгованості неможливо розрахувати, за який період нарахована така заборгованість та за яким валютним курсом був обчислений її гривневий еквівалент. Крім того, заявники зазначали, що апеляційний суд не врахував вимог частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку», оскільки не зазначив усіх складових кредитної заборгованості, а визначена початкова ціну продажу іпотечної квартири є сумнівною.

Оскільки рішення апеляційного суду не оскаржується в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» про виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку, то в цій частині на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядається (стаття 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 березня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд установив, що 01 грудня 2006 року між ЗАТ «АКПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 58-02/866, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 29 700 дол. США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом, із кінцевим терміном повернення до 26 грудня 2026 року, а позичальник зобов'язався за користування кредитними коштами сплачувати проценти у розмірі, строки та на умовах, що передбачені договором.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між ЗАТ «АКПІБ», ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір № 58-02/868, відповідно до умов якого останні передали банку в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 27,8 кв. м, загальною площею 41,9 кв. м.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладеного договори відступлення прав вимог за кредитними та забезпечувальними договорами, відповідно до яких до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за кредитним договором від 01 грудня 2006 року № 58-02/866 та іпотечним договором від 01 грудня 2006 року договір № 58-02/868.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Така ж норма міститься і в статті 24 Закону України «Про іпотеку».

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто, неповідомлення про заміну кредитора тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_7 після відступлення права вимоги на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» здійснював зазначеному товариству платежі.

У зв'язку із не належним виконанням ОСОБА_7 своїх зобов'язань за кредитним договором від 01 грудня 2006 року № 58-02/866, утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 01 березня 2017 року складає 33 988,77 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 01 березня 2017 року, становить 923 261,23 грн, із яких: 19 036,33 дол. США, що еквівалентно 517 097,43 грн - заборгованість за кредитом; 7 866,61 дол. США, що еквівалентно 213 686,34 грн - заборгованість за процентами; 7 085,83 дол. США, що еквівалентно 192 477,46 грн - пеня (а. с. 204-205, т. 2).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник останній платіж за кредитним договором здійснив 05 вересня 2014 року, а оскільки строк дії кредитного договору діє до 26 грудня 2026 року, то підстави для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, у рахунок якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З урахуванням наведеного, висновки апеляційного суду про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки з визначенням ціни його реалізації, виходячи із висновку суб'єкта оціночної діяльності від 10 квітня 2017 року № ВА 170407-001, відповідно до якого ринкова вартість іпотечної квартири на момент проведення дослідження становить 764 424,00 грн, ґрунтуються на законі та узгоджуються з матеріалами справи.

Незгода заявників із визначеною апеляційним судом початковою ціною предмета іпотеки немає правового обґрунтування. Крім того, зазначення в рішенні ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні немає безспірно і кінцево визначеної мети і завдання, так як згідно зі статтями 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження можуть заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж про це буде зазначено в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася.

Доводи касаційної скарги про недоведеність позивачем факту отримання відповідачем кредиту у визначеному в позові розмірі та умовах, необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості - безпідставні, оскільки надані позивачем на підтвердження своїх вимог докази відповідачами не спростовані.

Посилання заявників на порушення апеляційним судом вимог частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку», не заслуговують на увагу, оскільки резолютивна частина судового рішення апеляційного суду містить всі складові кредитної заборгованості.

Зазначені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

З урахуванням наведеного висновки апеляційного суду про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки є правильними.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2017 року в частині задоволення позову товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру № 12, яка розташована на третьому поверсі чотирьохповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 27,8 кв. м, загальною площею 41,9 кв. м, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 01 грудня 2006 року № 58-02/866, яка станом на 01 березня 2017 року складається із заборгованості за кредитом у розмірі 517 097,43 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 213 686,34 грн, пені у розмірі 88 135,93 грн шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною продажу 764 424,00 грн, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило