Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 752/21196/14-ц

провадження № 61-4587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у складі головуючого судді Хоменко О. Л. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року, у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 подав до суду позов до ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ - «УкрСиббанк»), про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебував з відповідачем у шлюбі з 25 лютого 1997 року по 22 червня 2010 року. У період шлюбу подружжям були придбані автомобілі: «Toyota Lexus», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 88 000,00 грн, автомобіль «Lexus-RX 300», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 228 000,00 грн, автомобіль «Toyota Rav4», 2000 (2001) року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, - 128 000,00 грн, автомобіль «Honda Accord», 1997 (1996) року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, - 54 000,00 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просив виділити йому автомобіль «Toyota Lexus», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, а ОСОБА_4 залишити автомобіль «Honda Accord», 1997 (1996) року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3. Також просив поділити грошову суму

100 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 25 листопада 2014 року становить

1 500 000,00 грн, які були внесені на депозит у ПАТ «Банк Український капітал» на ім'я відповідача під 12,5 % річних, та 12 293,35 дол. США нарахованих процентів, що за курсом НБУ становить 184 400,25 грн, та стягнути з відповідача на його користь 750 000,00 грн та нараховані проценти в сумі 92 200,12 грн.

Крім того, посилаючись на будівництво будинку у 2007 році за спільні кошти, просив визнати за ним майнові права на Ѕ частини цього будинку, загальною площею

553,2 кв. м, та котельню літ. «А» площею 20,6 кв. м, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1.

Стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості його частки у спільному майні в розмірі 80 194,63 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Поділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільне майно подружжя, що складається з автомобілів: «Toyota Lexus», 2000 року випуску, колір - червоний,

№ кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1, та «Honda Accord», 1997 року випуску, колір - зелений, № кузова НОМЕР_6, реєстраційний номер НОМЕР_3.

Виділено з спільного майна подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль «Toyota Lexus», 2000 року випуску, колір - червоний,

№ кузова НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю

158 782,25 грн.

Виділено з спільного майна подружжя та визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Honda Accord», 1997 року випуску, колір - зелений,

№ кузова НОМЕР_6, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю

101 250,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості його частки у спільному майні в розмірі 80 194,63 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що автомобілі були набуті сторонами під час шлюбу і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим здійснив їх розподіл відповідно до вимог статей 60, 69, 70 СК України. Відмовивши в іншій частині позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив з того, що будинок збудовано на земельній ділянці та введено в експлуатацію, що виключає можливість розгляду позовних вимог щодо визнання за позивачем майнових прав на Ѕ частини об'єкта незавершеного будівництва, встановивши при цьому, що грошові кошти, які ОСОБА_3 вимагав поділити як спільну власність подружжя, є особистою власністю відповідача.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року змінено в частині вирішення питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 861,00 грн витрат за проведення автотоварознавчої експертизи.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено особисту власність на грошові кошти. Крім того, судом першої інстанції правильно відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні його вимоги про визнання за ним майнових прав на Ѕ частини незавершеного будівництва - будинку загальною площею 553,2 кв. м, збудованого на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, оскільки будинок, введено в експлуатацію, що виключає можливість розгляду даної вимоги, а позовні вимоги з цього питання ОСОБА_3 не змінювались, унаслідок чого судом вирішено справу в межах позовних вимог.

Проте змінив рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат між сторонами, оскільки судом першої інстанції відповідно до вимог статті 88 ЦПК України2004 року не було розподілено понесені позивачем витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині, обґрунтовуючи їх порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що об'єкт прийнято до експлуатації, хоча право власності і не зареєстроване, тому позовні вимоги про поділ у рівних частках майнових прав між подружжям на садовий будинок є законними та доведеними. Крім того, вважає, що суди не уважно та не в повному обсязі дослідили рух всіх коштів на рахунках та дійшли хибного висновку, що кошти є особистою власністю відповідача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У березні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 25 лютого 1997 року до 22 червня 2010 року сторони у справі перебували у шлюбі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2013 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна задоволено частково. Виділено кожному з колишнього подружжя по Ѕ частини квартир: АДРЕСА_2, АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на земельні ділянки, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1, а також садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею

17,30 кв. м.

Указаним рішенням встановлено, що на підставі договору дарування акцій

від 18 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чаренцевим В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3677, ОСОБА_4 отримала в дар від ОСОБА_7 прості іменні акції ВАТ «Комінформсистема» в кількості 233 913 штук, номінальною вартістю 2 339,13 грн (т. 1 а.с. 32). 19 грудня 2003 року ОСОБА_4 відчужила прості іменні акції ВАТ Комінформсистема» за договором дор. 03-К-032-02 та договором прод. 03-К-032-11 від 18 грудня 2003 року за ціною 1 343 750,00 грн (т. 1 а. с. 33). Вказані гроші у розмірі 1 343 750,00 грн були покладені ОСОБА_4 на депозитні рахунки в АТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується довідкою АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 17 квітня 2013 року за 97-0-3-00/271 та виписками за особовими рахунками ОСОБА_4 за депозитними вкладами в АТ «РайффайзенБанк Аваль» (т. 1 а. с. 221-242, т. 2 а. с. 26-28).

Під час шлюбу сторонами також було придбано наступне майно: автомобіль «Toyota Lexus», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 158 782,25 грн; автомобіль «Honda Accord», 1997 (1996) року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 101 250 грн, поділ якого при ухваленні рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2013 року не відбувався.

Крім того, встановлено, що на земельній ділянці, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1, збудовано будинок, загальною площею 553,2 кв. м, житловою площею 143,1 кв. м, який на час розгляду справи у суді першої інстанції введено в експлуатацію.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, за змістом наведених положень закону, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя і не може бути підставою для задоволення позову, оскільки факт набуття майна під час шлюбу не є належним доказом того, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Враховуючи, що статтею 61 ЦПК України 2004 року передбачено, що, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, а відповідних доказів на спростування того, що грошові кошти та об'єкт незавершеного будівництва є спільними майном подружжя позивачем не надано, тому суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання коштів та об'єкта незавершеного будівництва спільним майном подружжя.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у незмінній частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик