ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/27/18 Справа № 199/5221/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (на теперішній час Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_1, в обґрунтування якого зазначив, що 26.11.2013 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 7 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач зазначив, що належним чином виконав свої зобов'язання та відкрив відповідачеві картковий рахунок, натомість відповідач умови договору не виконував, тому утворилася заборгованість у сумі 86 279,48 грн., яка складається з наступного: 9 346,89 грн - заборгованість за кредитом; 69 147,85 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 200,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 4 084,74 грн - штраф (процентна складова).

На підставі наведеного банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 86 279,48 грн, а також судовий збір - 1 600,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 83 079,48 грн, яка складається з наступного: 9 346,89 грн - заборгованість за кредитом; 69 147,85 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 4 084,74 грн - штраф (процентна складова). Стягнуто з відповідач на корсить позивача судовий збір у розмірі 1 600,00 грн. В частині стягнення суми пені відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

При цьому апелянт зауважив, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки факту відсутності оригіналу кредитного договору, відсутності доказів отримання відповідачем грошових коштів. Також апелянт зазначив про безпідставність стягнення комісії та пропуск банком строку позовної давності.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

03 жовтня 2018 року дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, 26.11.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було підписано кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 7 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При зверненні до суду з позовом банк посилався на те, що ним виконано зобов'язання за кредитним договором та встановлено відповідачу кредитний ліміт на карту у сумі 7000 грн. Відповідач свої зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентам та штрафам і відсутності правових підстав для одночасного стягнення штрафів та пені.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо доведеності позовних вимог з огляду на наступне.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов'язаний належним чином мотивувати зазначені процесуальні дії, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов'язковим за таких обставин та за таких умов.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 84 ЦПК України обумовлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, у запереченні на позовну заяву банку ОСОБА_1, серед іншого, просив суд витребувати у позивача оригінали кредитного договору, оскільки анкету-заяву від 26.11.2013 року він не підписував.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.03.2018 року з метою перевірки доводів заперечення відповідача було задоволено його клопотання про витребування з банку доказів - оригіналу кредитного договору.

Згідно відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 12.04.2018 року на ухвалу про витребування доказів, надати оригінал кредитного договору не вбачається можливим, оскільки в архівах банку його не виявлено.

Доведення обставин, чи укладав зазначений кредитний договір ОСОБА_1, чи підписував він особисто анкету-заяву від 26.11.2013 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», чи дійсно безпосередньо він або за його згодою чи дорученням уповноважена на це особа користувалася грошовими коштами та здійснювала оплату кредиту, мають істотне значення для висновку про обґрунтованість застосування мір відповідальності за порушення договірних зобов'язань.

Судом першої інстанції не враховано вимог зазначених положень процесуального закону, не надано належної оцінки доводам відповідача про те, що заяву на отримання кредиту він не підписував.

Колегія суддів зауважує, що надання банком на підтвердження факту укладення договору копії заяви-анкети, копії паспорта ОСОБА_2, роздруківки використання кредитних коштів, розрахунку заборгованості, витягу з програмного комплексу з ідентифікації клієнта, що містить фотографію відповідача, та виписку про рух коштів за кредитною карткою дає привід виключно для припущення про підставність вимог позивача, однак зазначені відомості не мають доказової сили та не доводять цих вимог.

Судом при ухваленні рішення не було враховано правила статті 1055 ЦК України, згідно яких єдиною можливою формою кредитного договору є письмова форма, доказом дотримання якої може бути виключно оригінал такого договору.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (на теперішній час Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (на теперішній час Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2400 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва І.Ю.Ткаченко