Справа № 642/3285/17
Провадження № 2/642/441/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грінчук О.П.,

за участі секретаря Радько В.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника 3-ї особи Путінцевої Л.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, 3-я особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, його доньки , такою, що втратила право користування квартирою за адресою : АДРЕСА_1, посилаючись на те, що його малолітня донька, законним представником якої у справі є її мати - ОСОБА_7, зареєстрована у квартирі, співвласником якої є Позивач. Однак після розлучення позивача з ОСОБА_7, їх стосунки було припинено, колишня дружина та дитина у квартирі за адресою : АДРЕСА_1, не проживали і не проживають. Враховуючи викладене, реєстрація у квартирі його неповнолітньої доньки порушує його права як власника, а тому він звернувся до суду із вказаним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, вказав , що при знятті з реєстраційного обліку малолітньої ОСОБА_6 її права не будуть порушені, оскільки вона може бути зареєстрована зі своєю матір"ю - ОСОБА_7

Законний представник ОСОБА_6, ОСОБА_7 у судовому засіданні проти позову заперечувала та вказала, що не має на праві приватної власності жодного житла , де б могла бути прописана вона та її дитина, сама вона зареєстрована у своєї бабусі, у її будинку. Також вказала , що задоволення позову порушить законні права та зашкодить інтересам їх спільної малолітньої доньки.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши свій письмовий висновок про недоцільність визнання малолітньої дитини, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квратирі АДРЕСА_1.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_8 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22 квітня 1998 року.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою позивача, ОСОБА_8

Малолітня ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована у вищевказаній квартирі з 19.07.2014 року.

Батьки дитини перебували у шлюбі з 06.07.2013 року по 29.09.2016 роки.

Після укладення шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 проживали однією сім"єю у квартирі АДРЕСА_1.

Інформації про наявінсть у малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 іншого житла , яке б належало їй на праві власності або на праві користування, у суду немає.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло.

Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Позивачем не надано доказів не проживання малолітньої дитини у спірній квартирі. Також не надано доказів наявності у матері дитини у власності або в користуванні іншого житла. Оцінивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрації його доньки, малолітньої дитини в квартирі, яка належить йому на праві власності, перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися даною квартирою. Тому суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішеннями Європейського суду з прав людини, ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 13, 19, 81, 82, 141, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, 3-я особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: