Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 641/4323/15-ц

провадження № 61-28635св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

третя особа - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2017 року у складі судді Боговського Д. Є. та рішення апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила:

- визнати її право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,5 кв. м, житловою - 44,0 кв. м;

- припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», реєстраційний номер НОМЕР_1, у рахунок компенсації вартості 1/2 частки автомобіля «ВАЗ-211040», реєстраційний номер НОМЕР_2, на суму 48 850,00 грн, 1/2 частки автомобіля «ВАЗ-11183», реєстраційний номер НОМЕР_3, на суму 24 240,00 грн, частки грошового боргу на суму 27 000,00 грн;

- визнати за нею право власності на автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», реєстраційний номер НОМЕР_1;

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь частку грошового боргу у розмірі 54 900,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 30 квітня 2004 року до 02 квітня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, у якому народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу ними придбано автомобілі «Mitsubishi Outlаnder», реєстраційний номер НОМЕР_1, «ВАЗ-211040», реєстраційний номер НОМЕР_2, «ВАЗ-11183», реєстраційний номер НОМЕР_3.

Крім того, за договором купівлі-продажу від 16 червня 2005 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1, сплативши за неї кошти, отримані від реалізації її особистого майна та за рахунок отриманих кредитних коштів на підставі кредитного договору, укладеного нею 17 червня 2005 року з акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк»). При цьому, ОСОБА_4 не брав жодної участі в оплаті кредиту і не мав на це фінансової можливості, всі витрати зі сплати кредиту здійснювались виключно нею як у період шлюбу, так і після його розірвання. 28 грудня 2015 року вона повністю погасила кредитну заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» за особисті кошти, а тому вважає, що наявні підстави для визнання за нею права особистої приватної власності на спірну трикімнатну квартиру з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, яка проживає в ній та перебуває на її (позивача) повному утриманні.

Також вона разом зі своєю матір'ю продала земельні ділянки на території Белгородської області, Російська Федерація, а виручені від продажу грошові кошти та заощадження матері були використані на придбання автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», реєстраційний номер НОМЕР_1, яким користувалась і до цього часу використовує лише вона (позивач).

У березні 2006 року та липні 2010 року подружжям придбано автомобілі «ВАЗ-11183», реєстраційний номер НОМЕР_3, та «ВАЗ-211040», реєстраційний номер НОМЕР_2, які відповідач відчужив без її згоди і не в інтересах сім'ї на користь третьої особи, тому просила припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку автомобіля «Mitsubishi Outlаnder» у рахунок компенсації половини вартості автомобілів «ВАЗ-211040» та «ВАЗ-11183».

08 вересня 2010 року вона отримала у борг в інтересах сім'ї у ОСОБА_8 грошові кошти для купівлі меблів у дитячу кімнату та побутової техніки.

ОСОБА_4 не брав жодної участі у поверненні позики, тому просила стягнути з нього половину суми боргу в розмірі 27 000,00 грн та зарахувати як компенсацію частки вартості автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», а залишок боргу в розмірі 54 900,00 грн стягнути на її користь.

ОСОБА_4 подав зустрічний позов, у якому з урахуванням уточнень просив визнати спільним сумісним майном подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», реєстраційний номер НОМЕР_1, земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий НОМЕР_4, яка розташована на АДРЕСА_2 Роганська селищна рада, та поділити вказане спільне майно подружжя по 1/2 частці кожному.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що зазначене майно придбано під час подружнього життя, проте дійти згоди про його поділ сторони не можуть.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2017 року первісний та зустрічний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на 2/3 частки трикімнатної квартири № 328 загальною площею 65,5 кв. м, житловою - 44,0 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_5 у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/3 частки трикімнатної квартири № 328 загальною площею 65,5 кв. м, житловою - 44,0 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частки автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Інші позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення обох позовів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 у грудні 2015 року у повному обсязі погасила кредитні зобов'язання перед АТ КБ «ПриватБанк» і з нею залишилась проживати неповнолітня дитина, тому відступив від рівності часток у праві власності на квартиру, вважав недоведеним факт купівлі спірної квартири за грошові кошти, отриманні від продажу належної позивачу квартири. Безпідставним вважав припинення права власності відповідача на автомобіль «Mitsubishi Outlаnder» і включення до спільного сумісного майна подружжя земельної ділянки, право власності на яку не зареєстроване.

Відмовляючи у задоволенні вимог про поділ автомобіля «ВАЗ-11183», суд виходив із положень частини другої статті 65 СК України, згідно з якою при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відмовляючи у задоволенні вимог про поділ автомобіля «ВАЗ-211040», суд виходив із того, що він є особистою власністю ОСОБА_4 відповідно до частини шостої статті 57 СК України, оскільки придбаний ним за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у 2010 році, що встановлено рішенням суду у справі про розірвання шлюбу.

За цих самих обставин суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 грошового боргу за розпискою від 08 вересня 2010 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2017 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_5 у порядку поділу майна подружжя право власності на ? частину земельної ділянки на АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_4, право власності на іншу ? частину земельної ділянки залишено за ОСОБА_3

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Оскільки відсутність державної реєстрації земельної ділянки порушує права другого з подружжя, апеляційний суд вважав за можливе визнати спірну земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя та поділити на загальних підставах, виходячи з рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, оскільки це не суперечить та не порушує чинне законодавство.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову у повному обсязі та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, зазначала, що суди не врахували те, що після розірвання шлюбу вона особисто сплатила кредитАК КБ «ПриватБанк» на суму 84 762,62 грн за період квітень 2013 року - лютий 2015 року, та 28 грудня 2015 року повністю погасила кредитну заборгованість за особисті кошти одноразовим платежем на суму 248 634,85 грн. Загальна сума сплачених нею коштів з урахуванням її первісного внеску у розмірі 30 300 грн становить 363 697,47 грн.

ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 641/4323/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2004 року, який розірваний 02 квітня 2013 року на підставі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до укладеного договору купівлі-продажу від 16 червня 2005 року ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,5 кв. м, житловою - 44,0 кв. м, вартістю 30 000,00 дол. США.

На ім'я ОСОБА_4 15 березня 2006 року був зареєстрований транспортний засіб «ВАЗ-11183», реєстраційний номер НОМЕР_3, який ним 15 липня 2008 року відчужений.

Крім того, 24 червня 2008 року на ім'я ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно договору купівлі-продажу від 09 вересня 2008 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий НОМЕР_4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Згідно наданих відомостей Управлінням Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5 обліковується за ОСОБА_9

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За положеннями статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16 червня 2005 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 вона придбала за 151 500,00 грн, що еквівалентно 30 000,00 дол. США, і в момент підписання договору купівлі-продажу цієї квартири вона сплатила свої особисті кошти у розмірі 6 000,00 дол. США, що еквівалентно 30 300 грн, виручені від продажу ЗО травня 2005 року за 102 000, 00 грн (еквівалент 20 198,02 дол. США) належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_3.

Крім того, 17 червня 2005 року для оплати вартості спірної квартири нею укладено кредитний договір з АТ КБ «ПриватБанк» на суму 24 000,00 дол. США (що еквівалентно 121 200,00 грн), який забезпечений договором іпотеки, предметом якого є ця квартира.

Відповідно до поданої 13 березня 2015 року на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяви від імені ОСОБА_4 останній з моменту укладення кредитного договору ОСОБА_4 не приймав участі в оплаті кредитних внесків і після розірвання шлюбу 02 квітня 2013 року не має фінансової можливості сплачувати кошти за кредитом.

Проте суди першої та апеляційної інстанцій зазначеним обставинам не надали жодної правової оцінки, не встановили, яку частку становить сума сплаченого кредиту після розірвання шлюбу та не звернули увагу на те, що спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу, може бути інша частина квартири.

Суди також залишили поза увагою і ту обставину, що для придбання квартири АДРЕСА_1 вартістю 30 000,00 дол. США ОСОБА_3 уклала кредитний договір на суму еквівалентну 24 000,00 дол. США.

Відхиляючи доводи та докази, надані ОСОБА_3 про те, що кошти у розмірі 6 000,00 дол. США сплачені нею з її особистих коштів, виручених від продажу її власності (квартири АДРЕСА_3) за два тижні до придбання спірної квартири, суди не врахували вимоги статті 57, частини четвертої статті 60, статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що судами зроблено не було.

Вирішуючи питання про поділ автомобіля «ВАЗ-211040», реєстраційний номер НОМЕР_2, який був зареєстрований 21 липня 2010 року на ім'я ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зазначив, що відсутні підстави вважати його об'єктом спільної власності подружжя, оскільки хоча він і був зареєстрований у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак є особистою власністю ОСОБА_4 відповідно до частини шостої статті 57 СК України, як майно набуте ним за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Зокрема, суд послався на те, що рішенням суду у справі про розірвання шлюбу було встановлено, що подружжя спільно не проживає з 2010 року, і обставини, встановлені цим рішенням, не потребують додаткового доказування (стаття 61 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).

Між тим, вказаним судовим рішенням не встановлювалась конкретна дата припинення шлюбних відносин між сторонами,що, у свою чергу, має значення для правильного вирішення цього спору.

Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Суд першої інстанції, відмовляючи у визнанні спільним сумісним майном подружжя земельної ділянки на АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_4, зазначив, що відповідно до даних Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області за даною адресою обліковується державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5 за ОСОБА_9

Суд апеляційної інстанції, визнаючи спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначену земельну ділянку та проводячи її поділ, послався лише на те, що це майно було придбано в період шлюбу сторін.

При цьому, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних даних щодо придбання цієї земельної ділянки ОСОБА_3, зокрема, не встановили підстави і дату її набуття, її власника, ціну, за яку вона була придбана.

У матеріалах справи відсутній і сам договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_2.

Наведене свідчить, що і суд першої інстанції, і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило