Справа № 214/4941/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 січня 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Джемерчук О.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) у Саксаганському районі м. Кривого Рогу про відшкодування моральної шкоди працівнику у звязку з ушкодженням здоровя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 31 липня 2009 року, коли вона виконувала свої трудові обовязки, працюючи у відповідача соціальним робітником, з нею стався нещасний випадок, у звязку з чим їй було встановлено 20% втрати працездатності.

Уважає, що саме за вини відповідача її здоровя було пошкоджено, чим було завдано їй моральної шкоди, яка полягає у фізичних стражданнях, у звязку з якими вона не може вести повноцінний спосіб життя, також вимушена проходити тривалі медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування, чим порушено її нормальні життєві звязки, тому просить у відшкодування моральної шкоди стягнути на її користь з відповідача 76800 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав на підставах, у ньому зазначених.

Представник відповідача проти їх задоволення заперечував, оскільки трудове каліцтво виникло за вини самого позивача, яка під час виконання своїх трудових обовязків порушила трудову та виробничу дисципліну, тому нема підстав для відшкодування моральної шкоди, а також, що позивачем не надано належних доказів, якими б підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв'язку із втратою працездатності.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Судом установлено та прийнято представниками сторін без заперечень, що 31 липня 2009 року, коли позивач виконувала свої трудові обовязки, працюючи у відповідача соціальним робітником, з нею стався нещасний випадок, у звязку з чим їй було встановлено 20% втрати працездатності.

Відповідно до акту №1/1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, який стався з позивачем 31 липня 2009 рокута акту розслідування нещасного випадку від 13.08.2009 року, комісією вказано обставини, за яких стався цей нещасний випадок: позивач, працюючи у відповідача соціальним робітником, 31 липня 2009 року, не дотримуючись графіку відвідування одиноких престарілих та інвалідів, затвердженого директором КУ ««Територіальний центр соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Саксаганського району», без відома завідувача відділення соціальної допомоги вдома №3 ОСОБА_4, здійснюючи прибирання приміщення громадянки ОСОБА_5 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Пічугіна, 59б, оступилась і впала, скотившись по сходах, при цьому отримала закритий перелом правої пяткової кістки з незначним зміщенням, при цьому було встановлено як допущення позивачем порушення вимог законодавства про охорону праці та правил внутрішнього розпорядку для працівників КУ ««Територіальний центр соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Саксаганського району», так і невиконання посадових обовязків завідувача відділення соціальної допомоги вдома №3 ОСОБА_4 (а.с.7-17).

Згідно висновку медико-соціальної експертної комісії позивачу первинно (довідка від 02.03.2010 року) було встановлено 20% втрати професійної працездатності та повторно (довідка від 28.03.2017 року) 25% втрати професійної працездатності у звязку із трудовим каліцтвом, наступний переогляд призначено на 10 березня 2019 року, при цьому встановлено обмеження в праці та встановлено рекомендації медикаментозне лікування і ВМП по висновку ЛКК ЛПЗ (а.с.5, 6, 20).

Згідно виписок із медичної карти позивача, остання у звязку з наслідками виробничої травми неодноразово проходила стаціонарне лікування у КЗ «Міська клінічна лікарня №5», була виписана із рекомендаціями дозованого фізичного навантаження, ходіння за допомогою палички та милиць, приймання медичних препаратів, санаторного курортного лікування, нагляду та лікування у травматолога (а.с.18, 19).

Суд не бере до уваги доводів представника відповідача про те, що травмування позивача відбулося саме внаслідок її дій та щодо відсутності у звязку з цим правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди, оскільки нещасний випадок із позивачем стався саме під час виконання нею трудових обовязків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці та несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог.

Суд уважає, що у даному випадку саме відповідач повинен відшкодувати позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, ст. 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, а ст. 2371 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Що ж стосується доводів представника відповідача про те, що позивачем не надано належних доказів, якими б підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв'язку із втратою працездатності, то вони також не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача їй спричинена моральна шкода.

При цьому суд ураховує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 6, ст. 13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог ст. 2371 КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування.

Окрім того, ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частина 1 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Із урахуванням наведеного, суд уважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої трудовим каліцтвом, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст. 153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та не суперечать чинному законодавству.

У судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була завдана шкода, вона була травмованою внаслідок нещасного випадку, який з нею стався, у результаті чого позивач утратила працездатність в розмірі 25%, що на теперішній час вона не має змоги нормально ходити, і що для позивача це не лише фізичні щоденні болі, а також нервовий стрес та потрясіння, що за рекомендаціями лікарів позивач приймає медикаментозне лікування, рухається за допомогою палички або милиць, що позивач у зв'язку зі станом свого здоров'я переносить щоденні моральні страждання та переживання.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд ураховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров'я, втрату професійної працездатності у звязку з трудовим каліцтвом, істотність вимушених змін в її життєвих стосунках, а також ураховує ступінь вини самого позивача у нещасному випадку, що стався, тому, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд уважає можливим стягнути на її користь з відповідача 5000 грн.

Отже, суд доходить висновку про часткове задоволення позову.

Позаяк сторони звільнені від сплати судового збору, а відтак витрати на його сплату слід покласти на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, гл. 82 ЦК України, ст. 153, 173, 2371 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ст. ст. 3, 4, 5, 10-13, 19, 76-82, 206, 259, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) у Саксаганському районі м. Кривого Рогу на користь ОСОБА_6 5000 (пять тисяч) грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.