Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 174/358/16-ц

провадження № 61-13174св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Державне підприємство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія»,

представник відповідача - Лісковська Ольга Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області у складі судді Данилюк Т. М. від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є., від 29 грудня 2016 року

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 2005 року він працював на ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» водієм автотранспортних засобів відділення вантажно-пасажирського транспорту дільниці спеціалізованого та вантажно-пасажирського транспорту гірничо-транспортного виробництва.

05червня 2016 року, коли він знаходився на технологічному майданчику № 2 дільниці хвостового господарства, до нього підійшли два співробітники відомчої охорони і повідомили, що він знаходиться в нетверезому стані, за що був затриманий. Обстеження на стан алкогольного сп'яніння було проведено на території підприємства, а не в медичному закладі. Ніяких письмових пояснень він не надавав, так як їх від нього не вимагали. Згодом його попередили про звільнення з підприємства за появу на роботі в нетверезому стані.

Наказом директора філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» від 13 червня 2016 року № 499-П він звільнений з 14 червня 2016 року на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані.

ОСОБА_4 вважав своє звільнення незаконним, тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд поновити його на роботі у філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» водієм автотранспортних засобів відділення вантажно-пасажирського транспорту дільниці спеціалізованого та вантажно-пасажирського транспорту гірничо-транспортного виробництва, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з роботи проведено підприємством з дотриманням вимог трудового законодавства, тому відповідно до статті 235 КЗпП України відсутні підстави для поновлення його на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що суд першої інстанції з'ясував всі обставини справи, перевірив доводи сторін, надавши їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

25 січня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника, ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно встановлені фактичні обставини справи, оскільки у довідці про проведення контролю вмісту алкоголю у видихуваному повітрі ОСОБА_4 не вказано, яким був ступінь його сп'яніння. При цьому суд не прийняв до уваги те, що вміст парів алкоголю у розмірі 2,44 % може відповідати тяжкому ступеню впливу (заціпеніння, кома, смерть). Проте суд не ініціював виклик в судове засідання для допиту в якості свідка медичного працівника підприємства, який склав 05 червня 2016 року вказану довідку.

Крім того, суд не врахував, що у частині першій статті 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, тому відсутність його письмового пояснення по цьому факту є порушенням порядку застосування дисциплінарного стягнення та трудових прав робітника.

Разом з тим апеляційний суд помилково послався на висновки суду першої інстанції, які не відповідають дійсності, не надав належної правової оцінки поясненням медсестри та охоронців, які не були допитані в судовому засіданні під присягою.

У квітні 2017 року публічне акціонерне товариство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

13 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 02 січня 2015 року ОСОБА_4 прийнятий у порядку переведення у гірничотранспортне виробництво ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» водієм автотранспортних засобів 3 класу автомобілів всіх типів дільниці спеціалізованого та вантажно-пасажирського транспорту.

Відповідно до наказу директора філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» ДП «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» від 13 червня 2016 року № 499-П ОСОБА_4 звільнений з 14 червня 2016 року на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані.

З указаним наказом позивач ознайомлений 14 червня 2016 року, про що є його підпис.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Як роз'яснено судам у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Суд встановив, що згідно з довідкою від 05 червня 2016 року про проведення контролю вмісту алкоголю у видихуваному повітрі, виданою медичним працівником підприємства, 05 червня 2016 року о 16:00 год. нею був оглянутий позивач та при проведенні тестування видихуваного повітря ОСОБА_4 виявлено вміст алкоголю - 2,44 %. (а.с. 88 ).

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212 - 214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки підставою для звільнення працівника є сам факт появи на роботі в нетверезому стані, а вказана обставина не спростована ОСОБА_4, а роботодавець довів, що звільнив його з дотриманням трудового законодавства.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Посилання касаційної скарги на невідібрання пояснення у позивача до застосування дисциплінарного стягнення є безпідставними, оскільки метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поряд з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання власником або уповноваженим ним органом таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником, ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк