Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 310/4378/17 Головуючий у 1 інстанції: Вірченко О.М.
№ 22-ц/778/842/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що відповідач є його сином, більше пяти років не піклується про батька, не проявляє турботи, на телефонні дзвінки не відповідає, коштів на утримання позивача не надає, хоча ОСОБА_3 є непрацездатною особою та потребує матеріальної допомоги. Розмір пенсії позивача складає 1543, 92 грн., що на 296 грн. перевищує прожитковий мінімум для непрацездатної особи. Пенсія позивача є недостатньою для покупки одягу, придбання в достатній мірі мясних продуктів, риби, овочів, фруктів. Інших джерел для існування, крім пенсії, ОСОБА_3 не має.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з відповідача на його користь і утримання 1/4 частину його заробітку (доходу) щомісячно.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-БО № 568764, виданим повторно 10 лютого 2004 року відділом ЗАГС Плавського району Тульської області.

Позивач ОСОБА_3 пояснив, що він отримує пенсію, яка є недостатньою для проживання та повноцінного харчування позивача. Зазначений факт підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, яка перебуває з ОСОБА_3 М,Д. у фактичних шлюбних відносинах. Свідок пояснила суду, що позивач хворіє, потребує лікування, відповідного харчування, його пенсії недостатньо для покриття витрат на проживання. Все нерухоме майно належить виключно їй. Позивач не бажає спілкуватися з батьком, надавати йому матеріальну допомогу.

Суд першої інстанції врахував, що відповідно до довідки Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Запорізької області від 06 липня 2017 року № 2846 розмір пенсії ОСОБА_3 становить 1 543 грн. 92 коп., тобто є більшим ніж встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» сума прожиткового мінімуму.

Зазначений розмір отримуваної персії порівняний з доходами відповідача, який згідно з довідкою № 1, виданою 09 жовтня 2017 року ТОВ «Агротрансойл», ОСОБА_4 працює інженером-будівельником на вказаному підприємстві, отримує заробітну плату, яка в середньому становить 3 200 грн. на місяць. Крім зазначеного, відповідач має сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який навчається на денній формі навчання в морському коледжі Херсонської державної морської академії.

Відтак суд першої інстанції зробив правильний висновок, що сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обовязку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобовязані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Вирішуючи питання щодо встановлення факту потреби у утриманні позивача, суд керувався розясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за якими обовязок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У звязку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких предявлено позов про стягнення аліментів, зобовязаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обовязків щодо них (ст. 204 СК України).

Як правильно зазначив суд, за змістом ст. 201 СК України визначено обовязкові умови та підстави покладення на дітей обовязку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обовязку утримувати своїх батьків.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, зробленим з посиланням на відповідну судову практику, про те, що сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обовязку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суд при постановленні рішення має зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Розмір пенсії позивача ОСОБА_3 є більшим ніж встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» сума прожиткового мінімуму.

При апеляційному розгляді позивач посилався на те, що відповідач працює інженером будівельником, отримує значні гроші, має автомобіль та квартиру. Але по-перше ці доводи не підтверджені належними доказами, а по-друге суд відмовив позивачеві у позові з тих підстав, що він сам не довів власної потреби у витрачанні коштів, які перевищували б отримувану ним пенсію.

Жодних довідок про потребу у лікуванні з зазначенням розміру витрат та будь-яких призначено лікаря щодо необхідності придбавати лікарські препарати, а також жодних відомостей про необхідність здійснення інших витрат на облаштування свого життя позивач не надав.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 4 квітня 2018 р.

Головуючий:

Судді: