Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 185/1321/16-ц

провадження № 61-9091св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року у складі головуючого судді Палюх Т. Д. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Калиновського А. Б., Гайдук В. І., Єлізаренко І. А.,

встановив:

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 185/1321/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), у якому просив визнати незаконним розпорядження директора виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 16 листопада 2015 року № 206/7к про його переведення з підземної роботи, з дільниці конвейерного транспорту № 1, де він працював машиністом підземних установок 3 розряду, на поверхню, на дільницю підготовки виробництва та матеріального складу в якості учня постачальника кріпильних матеріалів (далі - ПКМ) в шахту; визнати незаконними розпорядження від 17 листопада 2015 року № 4727 «Про зменшення премії» та від 17 листопада 2015 року № 4729 «Про позбавлення премії», якими він повністю позбавлений премії за листопад 2015 року.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 травня 2005 року він працював у виробничому структурному підрозділі «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» машиністом підземних установок з повним робочим днем під землею. За підсумками атестації робочих місць у грудні 2014 року підтверджено його право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 1, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 36 розділ 1 пункт 1,1 «а», про що є запис в його трудовій книжці.

16 листопада 2015 року він був переведений на поверхню на дільницю підготовки виробництва та матеріального складу в якості учня ПКМ в шахту. Підстава переведення - особиста заява.

Зазначає, що заяву про переведення він написав під тиском адміністрації шахти - начальника дільниці конвейерного транспорту № 1 ОСОБА_5, з яким у нього склалися неприязні стосунки.

Зазначає, що станом на листопад 2015 року йому залишилось відпрацювати у підземних умовах три місяці для того, щоб було 15 років підземного стажу, від чого залежить розмір його пенсії. Просив директора шахти надати йому можливість відробити вказаний час на підземних роботах. У проханні було відмовлено.

Внаслідок неправомірних дій відповідача в нього погіршився стан здоров'я, загострились хронічні хвороби, тому він з 17 листопада 2015 року знаходився на лікарняному, надалі перебував у черговій відпустці, а 23 лютого 2016 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Про позбавлення його 100 % премії за листопад 2015 року він дізнався у лютому 2016 року, з даними розпорядженнями він не ознайомлений. Зі скаргою на незаконне переведення він звертався до голови Дніпропетровської територіальної організації профспілки робітників вугільної промисловості України і отримав відповідь про відсутність неправомірних дій з боку адміністрації.

Таким чином, просив позов задовольнити.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним розпорядження директора виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 16 листопада 2015 року № 206/7к про переведення ОСОБА_3, машиніста підземних установок 3 розряду дільниці конвейерного транспорту № 1, з 16 листопада 2015 року учнем ПКМ в шахту на дільницю підготовки виробництва та матеріальний склад. Визнано, що останнім місцем роботи ОСОБА_3 до його звільнення 23 лютого 2016 року є: машиніст підземних установок 3 розряду дільниці конвейерного транспорту № 1, про що зобов'язано внести відповідні зміни до розпорядження директора виробничого структурного підрозділу «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 23 лютого 2016 року № 35/6-к «Про звільнення ОСОБА_3» та відповідні записи в його трудову книжку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що написана позивачем заява на переведення, не відображає його власного волевиявлення, а отже, згода позивача на таке переведення відсутня. Фактично переведення не відбулося, оскільки позивач не приступив до роботи на поверхні згідно із розпорядженням, немає жодного виходу його на роботу на вказаній дільниці. Оскаржувані розпорядження щодо позбавлення премії відповідають вимогам закону.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У серпні 2016 року ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 особисто написав заяву про переведення на дільницю підготовки виробництва, без будь-якого тиску. Крім того, 16 листопада 2015 року позивачу проведено первинний інструктаж в учбовому пункті з реєстрацією вступного інструктажу, що підтверджує його наміри та добровільність при написанні заяви про переведення. Час, коли саме позивач приступив до виконання нових трудових обов'язків у повному обсязі, не має правового значення у справі, оскільки переведення на іншу роботу відбувається з тієї дати, яка зазначена у відповідному розпорядженні. Крім того, позивач особисто зазначив у заяві про звільнення за власним бажанням посаду - учень ПМК і оскаржуване розпорядження не впливає на подальше його звільнення.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 надіслав заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 2005 року працював у виробничому структурному підрозділі «Шахтоуправління імені Героїв Космосу» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» машиністом підземних установок з повним робочим днем під землею.

16 листопада 2015 року позивачу було запропоновано перевестись на іншу роботу за його заявою, яку слід написати особисто.

Також судами установлено, що позивачу не пропонувались альтернативні інші роботи, а було вказано, що є місце тільки на поверхні, на дільниці підготовки виробництва та матеріальний склад, а оскільки професія ПКМ в шахті не є професією позивача, він повинен спочатку пропрацювати учнем ПКМ.

Позивач написав заяву від 16 листопада 2015 року про переведення його на дільницю підготовки виробництва у якості учня ПКМ, на підставі якої було видане розпорядження про переведення ОСОБА_3 з 17 листопада 2015 року учнем ПКМ в шахту на дільницю підготовки виробництва та матеріальний склад.

Разом з цим, ОСОБА_3 намагався оспорити зазначене переведення шляхом звернення 06 січня 2016 року до голови територіальної організації ПРВП. 11 січня 2016 року він звернувся до директора шахти із заявою з проханням надати роз'яснення, на підставі чого його перевели на поверхню, просив надати йому будь - яке робоче місце з підземним стажем. Проте отримав відмову.

Відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, а будь-яка угода, як правочин, передбачає наявність волевиявлення сторони на її укладення. Волевиявлення фізичної особи може бути виявлено в письмовій формі, зокрема, в письмовій заяві, однак зовнішнє волевиявлення має відповідати внутрішньому волевиявленню особи.

Оскільки позивач оспорює переведення його на іншу роботу зі зміною істотних умов договору, а саме з підземної роботи на поверхню, зі зменшенням оплати, з відсутністю підземного стажу, що має для позивача важливе значення, тому правильним є висновок судів про те, що написана позивачем при вищевикладених обставинах заява на переведення не відображає його власного волевиявлення, і, як наслідок, згода позивача на це переведення відсутня. Крім того, фактичного переведення ОСОБА_3 не відбулося, оскільки він не приступив до роботи на відповідній дільниці.

Доводи касаційної скарги про наявність колективного звернення на ім'я директора, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не спростовує висновків суду про наявність порушень з боку адміністрації відповідача при застосуванні положень статті 32 КЗпП України. Переведення позивача з посади машиніста підземних установок 3 розряду дільниці конвейерного транспорту № 1, з 16 листопада 2015 року учнем ПКМ в шахту на дільницю підготовки виробництва викликало зміну істотних умов праці позивача. Переведення без згоди допускається у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, проте таких обставин судами встановлено не було.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 приступив до роботи на новій посаді і з ним 16 листопада 2015 року був проведений інструктаж, оскільки подальші дії сторін у справі не впливають на незаконність наказу про переведення позивачу на іншу роботу без його згоди.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та залишення без змін рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Крат

В. П. Курило