КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/244/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Наугольної Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування реєстрації рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на об'єкт нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2016 року, укладеного між відповідачами, а також скасування державної реєстрації.

Зазначав, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності двоюрідному племіннику позивача - ОСОБА_9, єдиним спадкоємцем після смерті якого є ОСОБА_3 Однак, вказане спадкове майно вибуло з його власності поза його волею, а власники квартири - його родичі (племінник, двоюрідна сестра ОСОБА_10, двоюрідний дядько ОСОБА_11) за життя спадкодавця ніякого відчуження щодо спірного майна не проводили.

Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України та те, що оскільки квартира була перепродана, з урахуванням уточнень, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та скасувати державну реєстрацію прав на квартиру за ОСОБА_6, зареєстровану за № 2075, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 385, здійснений приватним нотаріусом Незнайко Є.В.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що намагання позивача визнати даний договір недійсним та скасувати державну реєстрацію прав на квартиру є одним із елементів відновлення становища, що існувало до порушення його прав, як спадкоємця, і подальшої можливості законної реалізації ОСОБА_3 його прав на повернення майна до спадкової маси.

Також зазначено, що позивач дізнався про незаконне відчуження квартири 09 вересня 2016 року по відношенню до якої він є спадкоємцем після смерті: двоюрідної сестри ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_6 року; двоюрідного дядька ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_7 року; племінника ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_8 року, при цьому, факт відкриття спадщини за померлими, а також фактичні родинні відносини позивача із спадкодавцями перевірено приватним нотаріусом Верповською О.В. в рамках відкритої спадкової справи від 10 липня 2015 року № 19/2015 після померлого ОСОБА_9

Вказував, що квартира, яка входить до спадкової маси, була незаконно відчужена особою, яка не мала права її відчужувати, на підставі підроблених (фальшивих) документів (свідоцтва про право власності), шляхом введення ОСОБА_6 в оману щодо обставин про приналежність квартири, з метою незаконного відчуження майна, яке належало спадкодавцям (поза їх волею), а відтак в контексті широкого тлумачення норм ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а з урахуванням положень ст. 230 ЦК України - вчинений під впливом обману, оскільки ОСОБА_5 не міг не знати про те, що наявне в нього свідоцтво про право власності не видавалося, а тому він не мав права відчужувати квартиру.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу, ОСОБА_8 та її представника, а також представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В., які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 02 вересня 2016 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В та зареєстрований за номером 2075 (а.с.7-8).

Згідно матеріалів долученої нотаріальної справи, на підтвердження доказів наявності права власності на АДРЕСА_1, відповідачем ОСОБА_5 нотаріусу було надано свідоцтво про право власності на житло, видане 27 вересня 1999 року органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу (а.с.129 т.1).

Дійсність зазначеного свідоцтва про право власності на житло в установленому порядку не оспорено.

Разом з тим, відповідно до іншого правовстановлюючого документу - договору купівлі-продажу від 22 лютого 1996 року ОСОБА_10 та її неповнолітній син ОСОБА_9 купили спірну АДРЕСА_1 у ОСОБА_13 (а.с.16 т.1, 37 т.2).

Встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_10 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися : її син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та батько ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2

Не отримавши свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року, а ОСОБА_9- ІНФОРМАЦІЯ_8 року (а.с.16-22, 52, 54, 59 т.1).

Відповідно до справи, 03 грудня 2015 року ОСОБА_3 до нотаріальної контори подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 (а.с.158 т.1).

Звертаючись у суд із позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що є спадкоємцем 5 черги після смерті двоюрідного племінника ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 року, двоюрідного дядька ОСОБА_11,ІНФОРМАЦІЯ_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 року та двоюрідної сестри ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з відсутності правових підстав до його задоволення.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками районного суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма встановлює об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

ОСОБА_3, посилаючись на те, що як спадкоємець 5-ї черги має право на спадкування АДРЕСА_1, зазначає, що вказана квартира належить йому на праві спадкування за законом й вибула із його власності поза його волею.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який застосовується до відносин зобов'язального характеру.

Між тим, згідно позову, ОСОБА_3 наполягає на включенні квартири до складу спадщини з метою подальшого набуття у власність у позасудовому порядку.

Встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири було вчинено на підставі наданого відповідачем ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1999 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу 27 вересня 1999 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 22 жовтня 1999 року у реєстровій книзі за № 6161 (а.с.129, 141,142 т.2).

Положеннями ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його дійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, позивач посилався на те, що зазначене свідоцтво про право власності на житло є підробленим.

Разом з тим, дійсність зазначеного правовстановлюючого документу не оспорено, в той час як правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він судом не визнаний недійсним.

Не заявлено позивачем вимог про визнання за ним права власності.

Окрім цього, матеріалами справи доведено відчуження ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 02 грудня 2016 року ОСОБА_8 (а.с.94 т.1).

Отже, нині власником спірного помешкання є ОСОБА_8

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом подання віндикаційного позову до набувача, якщо для цього існують, передбачені статтею 388 ЦК України підстави та які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом з тим, вимог до нового власника квартири ОСОБА_3 не заявлено.

Твердження апеляційної скарги про те, що намагання позивача визнати даний договір недійсним та скасувати державну реєстрацію прав на квартиру є одним із елементів відновлення становища, що існувало до порушення його прав, як спадкоємця, і подальшої можливості законної реалізації ОСОБА_3 його прав на повернення майна до спадкової маси, колегія суддів визнає необґрунтованими.

При цьому, колегія суддів, окрім викладеного, враховує й те, що у справі відсутні відомості про звернення позивача до правоохоронних органів з метою захисту своїх прав щодо спірної квартири, в той час як згідно договору купівлі-продажу від 02 вересня 2016 року ОСОБА_5 на підставі неоспореного правовстановлюючого документу продав вказану квартиру ОСОБА_6, який у подальшому згадане нерухоме майно продав ОСОБА_8 (а.с.94 т.1).

Отже, спірне майно перебуває у власності ОСОБА_8

Між тим, позивач не вбачає наявності порушень його прав і законних інтересів з боку зазначеного відповідача, в той час як вказує на мету звернення у суд з позовом - включення квартири до спадкової маси.

Окрім цього, ОСОБА_3 просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на об'єкт нерухомого майна на ім'я ОСОБА_6, в той час як згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 02 грудня 2016 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_8 (а.с.96 т.1).

З огляду на викладене, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки районного суду про відсутність підстав до його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Наугольної Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: