УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Володимир-Волинський

Володимир - Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарі Корніюк Т.О.,

з участю сторін:

скаржника (боржника) ОСОБА_1,

державного виконавця Авраменко Н.В.,

стягувача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Володимир-Волинський цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на рішення державного виконавця Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_4 (постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 березня 2018 року) у виконавчому провадженні № 44580812,-

ВСТАНОВИВ:

27 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області із скаргою постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 березня 2018 року, винесеною щодо нього державним виконавцем Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_4 у виконавчому провадженні № 44580812.

Просить суд визнати рішення державного виконавця незаконним та скасувати, оскільки протягом всього часу виконавчого провадження систематично сплачував аліменти та не ухилявся від їх сплати. У звязку із неможливістю знайти постійне місце роботи в Україні, вимушений працювати за кордоном з метою забезпечення своєї теперішньої сімї та сплати аліментів для утримання дітей від попереднього шлюбу. В даний час його доходи є нерегулярними та мінливими, оскільки заробляє кошти періодично в ОСОБА_5 на різних тимчасових (сезонних) роботах. У звязку з цим, зароблених коштів скаржнику не вистачає для проживання та погашення заборгованості по аліментах. В даний час він вдруге одружений, на утриманні має дружину ОСОБА_6, яка є домогосподаркою оскільки не працевлаштована, та неповнолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Разом з тим у своїй скарзі ОСОБА_1 зазначив, що стягувач ОСОБА_2 отримує соціальну допомогу від держави через недостатність коштів за сплачуваними ним аліментами. А державним виконавцем Авраменко Н.В. на момент винесення постанови не було прийнято ніякого попереднього рішення про розстрочення або відстрочення аліментів і не було його попереджено про можливість застосування обмеження виїзду за кордон. Виконання даної постанови державного виконавця унеможливить сплату як самої заборгованості по аліментах, також і поточну сплату аліментів щомісячно. Таке рішення державного виконавця не тільки обмежує його у праві вибору місця праці, роду занять і трудової діяльності, які йому доступні за кваліфікацією та здобутими навиками, також призведе до суттєвого погіршення матеріального стану сімї.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав свою скаргу з наведених у ній підстав, додатково зазначив, що прийняте державним виконавцем рішення про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є порушенням основних прав людини, які визначені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, в частині закріпленої нею свободи пересування. У підтвердження своїх доводів щодо відсутності намірів ухилятися від сплати аліментів подав в судовому засіданні два фіскальні чеки про сплату ним аліментів у березні 2018 року в сумі 300 гривень та у квітні 2018 року в сумі 500 гривень. Разом з тим, в якості доказів підтвердження необхідності своїх поїздок до ОСОБА_5, ОСОБА_1 в судовому засіданні подав польське свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen Passat» та доручення на право користування вказаним автомобілем, а також фактуру, якою засвідчив придбання ним у ОСОБА_5 01 квітня 2018 року паливного баку до автомобіля «Daewoo Lanos», пояснивши, що співпрацює із громадянином ОСОБА_5 та фактично заробляє кошти перевезеннями товарів на його замовлення із вказаної держави до України.

Державний виконавець Авраменко Н.В. в судовому засіданні скаргу заперечила та зазначила, що у її провадженні є два виконавчих провадження, де ОСОБА_1 виступає боржником, а ОСОБА_8 стягувачем. Обидва виконавчі провадження повязані із стягненням із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Перше виконавче провадження № 9805796 відкрите на підставі виконавчого листа Володимир-Волинського міського суду Волинської області № 2-1073 від 26 жовтня 2006 року, за яким присуджено стягувати із ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до досягнення дітьми повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В межах цього виконавчого провадження станом на 10 квітня 2018 року у ОСОБА_1 існує заборгованість по сплаті аліментів за період з 04 жовтня 2006 року по 12 серпня 2014 року в розмірі 51007 гривень 11 копійок.

Друге виконавче провадження № 44580812 (в межах якого оскаржується постанова) відкрите на підставі виконавчого листа Володимир-Волинського міського суду Волинської області № 154/1538/14-ц від 29 серпня 2014 року, за яким присуджено стягувати із ОСОБА_1 аліменти в розмірі 600 гривень щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

В межах цього виконавчого провадження станом на 01 квітня 2018 року у ОСОБА_1 існує заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 20020 гривень 38 копійок.

Вказана заборгованість по сплаті ОСОБА_1 аліментів виникла внаслідок його систематичного ухилення від її сплати в повному розмірі. У 2008 році його було засуджено за умисне ухилення від сплати аліментів, тобто за ч.1 ст.164 КК України. Надалі ОСОБА_1 систематично платив, але й при цьому систематично недоплачував аліменти. Так, що стосується першого провадження він сплачував по 20, 30, 100 гривень щомісячно. Що стосується другого виконавчого провадження, замість присуджених йому аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 600 гривень, ОСОБА_1 сплачував щомісячно по 100 гривень. Такі дії ОСОБА_1 і надалі продовжують призводити до збільшення заборгованості по сплаті аліментів та на думку державного виконавця є способом ухилення від їх сплати. ОСОБА_1 є працездатним, але ніде не працює. Власність на рухоме або нерухоме майно на себе не реєструє. У звязку з цим нею було прийнято рішення про винесення у двох провадженнях окремо чотирьох постанов про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання. ОСОБА_11 усіх постанов поширилась на період до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Підставою винесення вказаних вище постанов стало те, що згідно розрахунку державного виконавця у боржника ОСОБА_1 є заборгованість по сплаті аліментів понад 6 місяців, тому згідно ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців виконавець виносить вмотивовану постанову про відповідне тимчасове обмеження. Вважає усі постанови, в тому числі й оскаржувану, законними, просить відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1

Для підтвердження своїх доводів державним виконавцем подано суду для огляду два виконавчих провадження № 9805796 відкритого на підставі виконавчого листа Володимир-Волинського міського суду Волинської області № 2-1073 від 26 жовтня 2006 року та № 44580812 (в межах якого оскаржується постанова) відкритого на підставі виконавчого листа Володимир-Волинського міського суду Волинської області № 154/1538/14-ц від 29 серпня 2014 року.

Стягувач ОСОБА_2 також заперечила скаргу ОСОБА_1 та підтримала доводи державного виконавця. В судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 систематично недоплачує в її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей та такі його дії вважає способом уникнення кримінальної відповідальності за умисне ухилення від сплати аліментів, а оскарження рішень державного виконавця щодо тимчасових обмежень його у правах виїзду за кордон, права керування транспортними засобами, тощо, вважає його небажанням погасити перед нею заборгованість по аліментах. Її особистих коштів не вистачає на утримання дітей, а ОСОБА_1 в той час, коли прожитковий мінімум для дитини відповідного віку постійно зростає та на даний час становить 1860 гривень, відмовляється платити присуджених йому по 300 гривень в місяць на одну дитину, сплачуючи при цьому аліменти щомісячно в розмірі 100 гривень на двох дітей. На думку ОСОБА_2 така сума є невиправдано мізерною та несправедливою, в той час коли вона отримує інформацію від знайомих людей про придбання ОСОБА_1 автомобілів, а також квартири у місті Луцьку. Однак вказаного факту довести не може, оскільки останній свого права власності не реєстрував.

За наявними доказами в судовому засіданні встановлено наступні факти.

Виконавче провадження № 9805796 відкрите на підставі виконавчого листа Володимир-Волинського міського суду Волинської області № 2-1073 від 26 жовтня 2006 року, за яким присуджено стягувати із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до досягнення дітьми повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Поданою державним виконавцем довідкою № 8918 від 10 квітня 2018 року підтверджується те, що згідно з виконавчим листом № 2-1073, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 12 серпня 2014 року за період з 04 жовтня 2006 року по 12 серпня 2014 року становить 51007 гривень 11 копійок.

Скаржником в судовому засіданні його заборгованість у вказаному розмірі була визнана та не оспорювалась.

Виконавче провадження № 445880812 відкрите згідно виконавчого листа № 154/1538/14-ц, виданим Володимир-Волинським міським судом за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до нього про зміну розміру аліментів на утримання дітей. Згідно вказаного виконавчого листа судом ухвалено змінити розмір аліментів, які стягувалися згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 жовтня 2006 року з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_1 та сина ОСОБА_12, із 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на 600 гривень щомісячно і до досягнення дітьми повноліття.

Матеріалами вказаного виконавчого провадження, а також поданими до матеріалів скарги ОСОБА_1 копіями фіскальних чеків підтверджуються факти щомісячної сплати ним аліментів в розмірі по 100 гривень щомісячно.

У відповідності до довідки Володимир-Волинського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби № 8918 від 10 квітня 2018 року, згідно з виконавчим листом № 2/154/470/2014, заборгованість ОСОБА_1 по аліментах станом на 01 квітня 2018 року становить 20020 гривень 38 копійок.

Скаржником в судовому засіданні його заборгованість по даному виконавчому провадженню у розмірі 20020 гривень 38 копійок також була визнана та не оспорювалась.

21 березня 2018 року в даному виконавчому провадженні державним виконавцем Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_4 винесено постанову про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України на період до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Підставою винесення постанови стало те, що згідно розрахунку державного виконавця у боржника ОСОБА_1 є заборгованість по сплаті аліментів понад 6 місяців, тому згідно ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців виконавець виносить вмотивовану постанову про відповідне тимчасове обмеження.

Також державним виконавцем винесено аналогічні постанови від 21 березня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання.

Поданою ОСОБА_1 копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЕГ № 008398, підтверджується факт реєстрації 31 жовтня 2005 року шлюбу ним із ОСОБА_6, а копією свідоцтва про народження серії І-ЕГ № 192685 стверджується, що 11 серпня 2006 року у них народилась дочка ОСОБА_7.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду.

Згідно ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Свобода пересування і право на вибір місця проживання, вперше було передбачене статтями 13 і 14 Загальної декларації прав людини, згідно з якими кожна людина має право на свободу пересування і обрання собі місця проживання в межах кордонів кожної держави, право залишати будь-яку країну, включаючи також її власну, і повертатися до своєї країни, право шукати притулок від переслідувань (за винятком таких, які викликані вчиненням неполітичного злочину або діяннями, що суперечать цілям і принципам ООН) в інших країнах і користуватися цим притулком.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

У відповідності до ст.3 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям:

- по-перше, має ґрунтуватися на законі,

- по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції,

- і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року).

Згідно ст. 33 Конституцією України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе: 1) свободу пересування територією України; 2) право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України; 3) право вільно залишати територію України; 4) право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну. Перші три складові права на вибір місця перебування можуть бути обмежені Законом. Четверта будь-яким обмеженням не підлягає.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відтак будь-які умови обмеження у свободі пересування в разі його застосування обовязково мають бути визначені Законом.

Застосовуючи зазначені стандарти до цієї справи, суд звертає увагу на те, що відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

У відповідності до ч.2 ст.6 цього Закону України, тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

07 грудня 2017 року Законом України № 2234-VIII внесено зміни до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

Так, на підставі ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною пятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені. У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.

Як встановлено судом у виконавчому провадженні № 44580812 станом на дату винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови (21 березня 2018 року) розмір заборгованості по аліментах ОСОБА_1 становив 20020, 38 гривень, а сукупний розмір суми відповідних платежів по аліментах за шість місяців, які повинен був сплачувати ОСОБА_1 становив 3600 гривень (600 х 6 = 3600). Тобто заборгованість по аліментах більш, ніж в 5 раз (20020, 38 / 3600 = 5, 56) перевищила сукупний розмір платежів за шість місяців.

З врахуванням вищевказаного суд прийшов до висновку, що винесена державним виконавцем постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України від 21 березня 2018 року у виконавчому провадженні № 44580812, повністю відповідає вимогам Закону.

З приводу визначення судом легітимних цілей оскаржуваної постанови, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, однією з яких є захист прав і свобод інших осіб, суд в першу чергу приймає інтереси дітей.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проживають з матірю та повністю перебувають на її утриманні.

Доказів про те, що батько, крім систематично недоплачених ним аліментів, надає добровільно іншу матеріальну допомогу на утримання дітей в жодному із судових засідань ним подано не було.

В силу статті 51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина.

Стаття 59 Закону України «Про освіту» передбачає, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Отже, батьки зобов'язані, постійно дбати про фізичне здоров'я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім'ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв, виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу, виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини.

Суд беззаперечно встановив, що поясненнями сторін та матеріалами справи доведений факт обізнаності боржника ОСОБА_1 про існування обовязку виконання судового рішення та сплати стягнутих аліментів.

Проте, систематична недоплата аліментів, а також відсутність фактів надання дітям будь-якої іншої добровільної матеріальної, або ж навіть моральної підтримки, прямо свідчить лише про відсутність інтересу до них з боку божника, його бажання ухилитися від виконання покладених на нього обовязків щодо виховання дітей, забезпечення їм належного рівня розвитку та проживання, тощо, хоча б за мінімальними стандартами.

В цій ситуації суд переконаний, що застосовувані державним виконавцем заходи переслідують лише законну мету щодо забезпечення погашення ОСОБА_1 заборгованості, що надасть змогу покращити в першу чергу матеріальне становище дітей боржника, які в даному випадку є позбавлені піклування з боку батька про їх матеріальне становище.

Щодо визначення справедливого балансу між правами людини та публічним інтересом (тобто, пропорційності тимчасового обмеження свободи пересування ОСОБА_1 меті застосування такого заходу у виді погашення заборгованості по аліментах перед дітьми) суд зважає на те, що такий винятковий захід обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав, є тимчасовий і буде стимулювати божника до виконання зобовязань, покладених на нього Законом і відповідним судовим рішенням.

Разом з тим, оцінюючи дії ОСОБА_1 по систематичній недоплаті ним аліментів, в аспекті сплати ним в період 2014-2018 року сум по 100 гривень щомісячно на двох дітей, суд беззаперечно погоджується із доводами стягувача ОСОБА_2 про невиправдану мізерність таких оплат та несправедливого відношення в цьому плані боржника до дітей.

Законами, якими затверджувався Державний бюджет України на 2014-2018 роки, передбачалися відповідні мінімальні стандарти прожиткового мінімуму для працездатних осіб, осіб, які втратили працездатність та дітей. Відповідно цим же законодавством, а також іншими підзаконними нормативними актами визначалися і певні соціальні гарантії (допомоги) малозабезпеченим сімям, безробітним особам, тощо. Розмір такої матеріальної допомоги щороку підвищувався. Так, з 01 січня 2018 року прийнято рішення про підвищення місячного розміру мінімальної заробітної плати в Україні до 3723 гривень, прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 1762 гривень, а відповідно мінімальної допомоги по безробіттю для застрахованих осіб до 1440 гривень, а для незастрахованих осіб - 544 гривень, що в кілька раз перевищує суми, які ОСОБА_1 перераховував на утримання своїх дітей (по 50 гривень на дитину в місяць).

В судових засіданнях ОСОБА_1 не подавав жодних доказів про свої наміри отримувати такі соціальні допомоги в Україні, які б надали йому законні можливості в повній мірі покривати заборгованість по сплаті аліментів на утримання своїх дітей, оскільки вже тривалий час він є безробітним.

Натомість в судових засіданнях ОСОБА_1 вказував на необхідність його поїздок до ОСОБА_5 з метою «співпраці» з громадянами даної держави та працевлаштування на території даної держави в майбутньому, разом з тим жодних доказів щодо роботи за кордоном чи намірів працевлаштування на території інших держав не надав.

Представлені ОСОБА_1 в судовому засіданні польське свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яким він користується на підставі доручення, а також копія рахунку (фактури) про придбання ним на території ОСОБА_5 паливного баку до легкового автомобіля, не засвідчують жодним чином факту чи намірів його працевлаштування за кордоном, а тому суд не приймає їх до уваги в якості належних та допустимих доказів у справі.

В той же час наявність на утриманні дружини та неповнолітньої дочки від другого шлюбу не звільняє ОСОБА_1 від участі в обовязку утримання його неповнолітніх дітей від першого шлюбу.

За таких обставин суд прийшов до висновку про законність та підставність оскаржуваної ОСОБА_1 постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 березня 2018 року у виконавчому провадженні № 44580812, винесеної державним виконавцем Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_4, у звязку з чим у задоволенні скарги ОСОБА_1 слід відмовити.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 81, 89, 447, 451 ЦПК України, на підставі ст.ст. 13, 14 Загальної декларації прав людини, ст. 2, 3 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.27 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.180 СК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст.ст. 71, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.59 Закону України «Про освіту», суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на рішення державного виконавця Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_4 (постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 березня 2018 року) у виконавчому провадженні № 44580812 відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Володимир-Волинський міський суд Волинської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 13 квітня 2018 року.

Головуючий (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер