Справа № 462/2073/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/7121/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

за участі секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт»- Сорочука О.В., ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2017 року у справі за позивом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання правочинів недійсними та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся із зазначеним позовом у якому просив:

визнати недійсними договори № 04298, 04298/15 від 24 квітня 2015 року, укладені між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт»;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на його користь кошти в сумі 9316,72 гривень.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсними договори № 04298, 04298/15 від 24 квітня 2015 року, укладені між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 9316,72 гривень.

Стягнуто з ТзОВ «ЕкономКомфорт» на користь держави 1600,00 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржило ТзОВ «ЕкономКомфорт».

В апеляційній скарзі посилається на те, що положенням ч.4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Отже, не вся діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню, а є виключення, передбачені нормативно-правовими актами державних органів-регуляторів таких послуг (в даному випадку таким органом є Нацкомфінпослуг).

Відповідач здійснює свою діяльність у відповідності до розпорядження Нацкомфінпослуг №5555 від 31 березня 2006 року та не отримує за такі послуги прибутку.

Суд не звернув уваги та те, що ні в договорах, ні в програмі відповідача немає будь-яких умов, які передбачають придбання товару на користь клієнтів або будь-яких умов розподілу товарів між клієнтами взагалі. Предметом і кінцевою метою договору та програми є розподіл права на отримання клієнтом позики на поточні потреби або перерахування відповідної суми за вказаним клієнтом цільовим призначенням.

Суд не звернув уваги на те, що ознаки діяльності відповідача не відповідають ознакам діяльності з адміністрування товарів у групах, прямо вказаних в Ліцензійних умовах.

Таким чином, для здійснення відповідачем своєї діяльності чинним законодавством не передбачено отримання ним будь-яких ліцензій. На підставі вказаного Розпорядження Нацкомфінпослуг №5555 від 31.03.2006р. здійснюють свою діяльність і підприємства при наданні безвідсоткових позик своїм працівникам та іншим юридичним особам і нотаріуси при зберіганні коштів клієнтів на своїх рахунки на час проведення угод тощо.

Також вказує, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Крім цього зазначає, що відповідач повністю і добросовісно виконав всі свої договірні зобов'язання і надав ОСОБА_3 всі можливості для отримання позики, однак позивач свої договірні зобов'язання не виконав, від отримання коштів самоусунувся і причину цього ТзОВ «ЕкономКомфорт» не повідомив. Це ще раз підтверджує повну відсутність вини Відповідача та безпідставність позовних вимог.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт»- Сорочука О.В. на підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно установлено судом першої інстанції, 24 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «ЕкономКомфорт» укладено договір №04298, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі (а.с. 4).

Пунктом 2.1. даного договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг є договірною, виражається у процентному відношенні у розмірі 7,0% від вартості товару і становить 1750,00 гривень.

Також, 24 квітня 2015 року між сторонами було укладено договір №04298/15, за умовами якого одна сторона адміністратор (відповідач у справі) за згодою іншої сторони учасника (позивача) зобов'язався вчинити за плату та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до цього договору, в тому числі: а) сформувати групу учасників, забезпечити їх адміністрування; б) присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; в) організувати та проводити розподіли свідоцтв; г) здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; д) надати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с. 3).

Пунктом 1.3. договору №04298/15 визначено, що учасник (ОСОБА_3) доручив адміністратору (ТзОВ «ЕкономКомфорт») використовувати суми чистих платежів учасника для формування фонду групи та його розподілу, а також здійснювати оплату товару на користь учасників групи чи надавати відповідні суми у позику.

На виконання умов договору №04298 від 24 квітня 2015 року позивачем було сплачено 1750,00 гривень (а.с. 10-11), а за умовами договору №04298/15 від 24 квітня 2015 року на суму 7566,72 гривень. (а.с. 12-24).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третью, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року №1775 -ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2664 -ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до Закону України від 2 червня 2011 року №3462 - VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг (набрав чинності 8 січня 2012 року), внесено зміни до частини першої статті 4 Закону №2664 та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган, 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»; далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У справі, яка переглядається, спірні договори укладено сторонами 24 квітня 2015 року, коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Ураховуючи наведене, суд в цій справі, установивши, що предметом спірних договорів є послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання цих договорів недійсними з огляду на те, що зазначені послуги вважаються фінансовими і регулюються Законом № 2664-ІІІ, а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії.

У той же час, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про здійснення нечесної підприємницької практики з боку відповідача - ТзОВ «ЕкономКомфорт» та введення позивача в оману.

Доказів того, що відповідач - ТзОВ «ЕкономКомфорт» свідомо ввів в оману ОСОБА_3 та не повідомив його про відсутність у нього ліцензії на здійснення діяльності з адміністративних фінансових активів для придбання товарів у групах - матеріали справи не містять.

Відповідач - ТзОВ «ЕкономКомфорт» був впевнений в тому, що відповідної ліцензії на здійснення діяльності з адміністративних фінансових активів для придбання товарів у групах станом на 24 квітня 2015 року не потрібно.

Тому не знайшли свого підтвердження висновки суду першої інстанції про здійснення нечесної підприємницької практики з боку відповідача - ТзОВ «ЕкономКомфорт» та введення позивача в оману, однак це не може бути підставою для скасування в цілому законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний тест постанови складено 12 лютого 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.