Ухвала

Іменем України

10 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 202/127/16-ц

провадження № 61-6598зп18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), КоротунаВ. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Валентина Григорівна,

розглянув заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада

2017 року у складі колегії суддів: Мазур Л. М., Завгородньої І. М., Писаної Т. О. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня

2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П.,

Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), ОСОБА_5, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В. Г. у якому просила:

- визнати недійсним кредитний договір № /2007/840-К/875-Н, укладений

30 березня 2007 року між нею та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра»;

- визнати недійсним договір іпотеки № 875-Н/1, укладений 30 березня

2007 року між нею та ВАТ «КБ «Надра»;

- визнати недійсним договір поруки № 1 до кредитного договору

№ 8/2007/840-К/875-Н, укладений між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5;

- зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 796, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 4731682 про заборону на нерухоме майно на об'єкт обтяження: квартиру АДРЕСА_1, номер за РПВН 11688697;

- зобов'язати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В. Г. здійснити зняття заборони відчуження, зазначеної у договорі іпотеки від 30 березня 2007 року № 875-Н/1 квартиру

АДРЕСА_1, номер за РПВН 11688697 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від

17 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ПАТ «КБ «Надра», ОСОБА_5, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В. Г. про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, скасування заборони задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 30 березня 2007 року № 8/2007/840-К/875-Н, укладений між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір іпотеки від 30 березня 2007 року

№ 875-Н/1, укладений між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В. Г. за реєстром №795.

Визнано недійсним договір поруки від 30 березня 2007 року № 1 до кредитного договору № 8/2007/840-К/875-Н, укладений між ВАТ «КБ «Надра» та

ОСОБА_5

Знято заборону відчуження нерухомого майна, зазначеного в договорі іпотеки від 30 березня 2007 року № 875-Н/1, яка накладена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В. Г.

30 березня 2007 року та зареєстрована в реєстрі за № 796 та виключено з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером № 796, про заборону на нерухоме майно на об'єкт обтяження - квартиру № 286, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня

2017 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 листопада

2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення судових витрат та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7., відхилено.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року залишено без змін.

14 грудня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року з передбачених пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах а саме: статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», частини першої статті 230 ЦК України.

На підтвердження наявності підстав для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року справа № 6-10901св15 про захист порушеного права споживача та визнання кредитного договору недійсним, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року у справі № 569/19957/14-ц про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, укладеним під впливом обману та постанову Верховного Суду України від

02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

05 лютого 2018 року вказану заяву передано до Верховного Суду.

Перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного Цивільного суду вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви) підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову на підставі наданих сторонами доказів та встановлених фактичних обставин у справі, виходив із того, що встановлення висновком судово-економічної експертизи від 14 вересня 2016 року № 6/11.3/1234 реальної відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 13,425 % річних, не є безумовною підставою для визнання кредитного договору недійсним, а лише може вплинути на розмір заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором. Враховуючи, що зі змісту укладеного 30 березня

2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 кредитного договору вбачається, що він містить усі необхідні умови, на час укладення кредитного договору сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, у тому числі щодо суми кредиту, відсотків за користування кредитом та порядку його сплати; ОСОБА_4 ознайомилась із умовами кредитного договору та погодилася з ними, засвідчивши кожну сторінку договору своїм підписом, отримала кредитні кошти та до 2016 року виконувала умови договору, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання вказаного кредитного договору недійсним відповідно до вимог статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Указаний висновок суду не суперечить правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі

№ 6-1341цс15.

Крім того апеляційним судом, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, обґрунтовано не взяв до уваги доводи заявника про те, що спірний договір не містить умови щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, оскільки умови щодо орієнтовної сукупності вартості кредиту не були визначені на нормативному рівні як істотні умови кредитного договору, у зв'язку із чим правові наслідки недійсності до кредитних договорів, укладених до 10 травня 2007 року, не наступають.

При цьому судами враховано, що положення частини другої статті 627 ЦК України про врахування у договорах за участю фізичної особи - споживача вимог законодавства про захист прав споживачів, набрали чинності з

16 жовтня 2011 року та не мають зворотної сили і не поширюються на договори, укладені до вказаної дати.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 вказувала, що при укладенні вказаного вище кредитного договору з отримання кредиту у сумі 50 600,00 доларів США, вона хоча і діяла добровільно, проте не змогла надати дійсну оцінку його положенням та наслідкам його укладення через ненадання банком повної та достовірної інформації про умови, порядок кредитування та супутні послуги, детального розпису загальної вартості кредиту, застосування банком нечесної підприємницької практики та покладенням усіх ризиків від надання кредиту у іноземній валюті на неї.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року справа

№ 6-10901св15 про захист порушеного права споживача та визнання кредитного договору недійсним суди, задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції, на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили з того, що на момент звернення позивача до банку із заявою-анкетою про видачу кредиту у фінансовій установі діяла затверджена форма переддоговірної роботи, яка в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» надана не була, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах, та прибутковою для банку ануїтетною схемою. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності. Виконання спірного правочину направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення не передбачених втрат у боржника, при цьому враховано висновок судово-економічної експертизи. За таких обставин суди дійшли висновку про наявність в діях відповідача умислу, який полягає в замовчувані реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту.

Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, суди визнали недійсними з моменту вчинення договір іпотеки на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку» та договір поруки на підставі

частини другої статті 548 ЦК України відповідно.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року справа

№ 569/19957/14-ц про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, укладеним під впливом обману суди, задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції на підставі наявних доказів та встановлених обставин у справі, виходили із того, що під час укладення договору, банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. При цьому суди врахували висновок експертизи Київської незалежної судово-експертної установи.

Отже, у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року справа № 6-10901св15 та від 23 січня 2017 року справа № 569/19957/14-ц, наданих заявником для порівняння, встановлено різні фактичні обставини, різні підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судами фактичні обставини, що не дає підстав для висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права та не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах відповідно до пункту 1 частини першої статі 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) на яку заявник посилається як на підставу для перегляду судових рішень.

Постанова Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі

№ 6-1341цс15 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки не може бути врахована Верховним Судом для перегляду судових рішень з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статі 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви) на яку заявник посилається як на підставу для перегляду судових рішень.

Підстава, з якої враховуються судові рішення Верховного Суду України визначена пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час подання заяви). Заявник не просить переглянути судові рішення з вказаних підстав.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтею 360 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», ОСОБА_5, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Валентини Григорівни про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, скасування заборони за заявою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 про перегляд Верховним Судом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М. Є.Червинська