Гайворонський районний суд Кіровоградської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.04.2018 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Панасюка І.В.
з участю секретаря судового засідання Сокольвяк Н.Г.,
представника відповідача - адвоката Волошина М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гайвороні справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства "Гайворонський комунальник" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Гайворонського районного суду з позовом до комунального підприємства "Гайворонський комунальник" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він, ОСОБА_1 в даний час призваний на військову службу Збройних Сил України за контрактом від 15.02.2017 року та проходить службу у військовій частині польової пошти НОМЕР_1 , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення, і захисті незалежності, суверенітету територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської області та перебуває на військовій службі по теперішній час.
Перед призовом на військову службу до Збройних Сил України, працював в Гайворонському комбінаті комунальних підприємств на посадах слюсара-сантехніка та майстра.
Наказом № 324/1 від 01.11.2017 року в.о. начальника Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» його звільнено з посади слюсара-сантехніка з 01.11.2017 року в зв`язку з вступом на військову службу за контрактом згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Вважає, що його було звільнено незаконно, без врахування та дотримання вимог положення закону, що тягне за собою поновлення прав працівника, а тому наказ підлягає скасуванню.
У зв`язку з незаконними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав моральних страждань, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Адже він бере участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення, і захисті незалежності, суверенітету територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської області. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення його прав та глибину душевних страждань, він вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. також просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку мінімальної заробітної плати (2017 р. - 3200 грн.) за три місяці в сумі 9600 грн.
Позивач в судове засідання не з`явився, при пред`явленні позову заявив клопотання про розгляд справи без його участі, оскільки перебуває на військовій службі в зоні АТО, позовні вимоги підтримує.
Відповідач, будучи повідомлений своєчасно, належним чином, відзив на позов до суду та позивачу не надіслав. Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що звільнення позивача було проведено з дотриманням законодавства України, тому просить суд відмовити в задоволенні позову.
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Згідно контракту від 15.02.2017 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу ОСОБА_1 прийнятий на військову службу у Збройних Силах України строком 3 роки та перебуває на військовій службі по теперішній час, що підтверджується копіями довідок військової частини НОМЕР_2 та не оспорюється сторонами (а.с. 9-15).
Перед призовом на військову службу до Збройних Сил України, працював в Гайворонському комбінаті комунальних підприємств на посадах слюсара-сантехніка та майстра.
Наказом № 324/1 від 01.11.2017 року в.о. начальника Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» ОСОБА_1 звільнено з посади слюсара-сантехніка з 01.11.2017 року в зв`язку з вступом на військову службу за контрактом згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с. 8).
Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Позивач уклав контракт згідно п. 1 якого останній зобов`язаний проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту (а.с. 9-12).
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Отже, за наявності особливого періоду та кризової ситуації ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади в Комунальному підприємстві «Гайворонський комунальник».

Таким чином, припинення трудових відносин з ОСОБА_1 у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом у добровільному порядку на підставі п. 3 ст. 36 КЗпПУ, призвело до порушення вимог ст. 119 КЗпП України, щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, суд вважає необхідним визнати незаконним та скасувати наказ № 324/1 від 01.11.2017 року, про звільнення ОСОБА_1 , за п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом; поновити ОСОБА_1 на посаді слюсаря-сантехніка Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» з 01.11.2017 року.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено трудові права позивача на своєчасну оплату праці, а тому, вони підлягають відновленню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку.

Як роз`яснено в п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи -невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Відповідно до п.2 ч. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім передбачених абз.1,2 Порядку) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. В азб. 4 вказаного Порядку зазначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Кількість робочих днів, що підлягають обрахуванню при вирахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку, згідно п. 8 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» за період з 01.11.2017 року 05.04.2018 року, включно, складає 109 днів.

Згідно довідки № 70 від 29.03.2018 року Комунального підприємства «Гайворонський комунальник», середньоденна заробітна плата позивача становить 115,63 грн.

Таким чином, стягненню підлягає середній заробіток в сумі 12603,67 грн.( 115,63 гривень (середньоденна заробітна плата) * 109 робочих днів).

Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» на користь позивача середній заробіток за період з 01.11.2017 року 05.04.2018 року, включно, в сумі 12603,67 грн.
При вирішення питання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Як визначено статтею 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як встановлено в судовому засіданні, внаслідок порушення трудових прав позивача відповідачем, незаконного звільнення, невиплати йому середнього заробітку, позивач зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки, та подальша організація свого життя вимагає від нього додаткових зусиль. З часу отримання наказу про звільнення, позивач значний час присвятив для відновлення своїх трудових прав порушених відповідачем, що безумовно змінило організацію його життя.
Таким чином в судовому засіданні встановлено факт порушення конституційних прав позивача щодо законодавчих гарантій під час призову на військову службу, чим йому було заподіяно моральну шкоду та зважаючи на характер та тривалість порушень прав позивача, розміру гарантованих матеріальних виплат, яких він був незаконно позбавлений, моральних переживань у зв`язку з цими обмеженнями, вимушених змін у звичному укладі життя, виходячи із засад розумності і виваженості та справедливості, суд вважає, що до стягнення на користь позивача підлягає 2000 грн. моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки з наказом про звільнення позивач ознайомлений тільки 12.02.2018 року, що не спростовано відповідачем, тому суд вважає що строк звернення до суду для вирішення трудового спору позивачем не пропущений.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволенню позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 36, 119, 231-235 КЗпП України, ст.ст. 1, 2, 39 ЗУ "Про військовий обовязок і військову службу", ЗУ "Про оборону України", ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ст. 27 ЗУ "Про оплату праці", Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, ст.ст. 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до комунального підприємства "Гайворонський комунальник" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.
Скасувати наказ № 324/1 від 01.11.2017 року в.о. начальника Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» про звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара-сантехніка з 01.11.2017 року в зв`язку з вступом на військову службу за контрактом згідно п.3 ст.36 КЗпП України - як незаконний.
Поновити ОСОБА_1 на посаді слюсара-сантехніка Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» з 01.11.2017 року.
Стягнути з Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 12603,67 гривень.
Стягнути з Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в сумі 2000 гривень.
Стягнути з Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 352,40 гривень.
Стягнути з Комунального підприємства «Гайворонський комунальник» на користь держави судовий збір в сумі 704,80 гривень.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць та в частині поновлення на роботі.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Кіровоградської області, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: І. В. Панасюк

Дата документу 05.04.2018