Номер провадження: 22-ц/785/3743/18
Номер справи місцевого суду: 2-7317/11
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Бєляєвої А.О.

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_2

представник позивача - ОСОБА_3

відповідачі -Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, Державна казначейська служба України, Головне управління державної казначейської служби в Одеській області, другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції

представник відповідача Державної казначейської служби - Олійник Тетяна Ярославівна

представник відповідача Головного територіального управління юстиції в Одеській області - Стойкова Олена Іванівна

третя особа - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби в Одеській області, другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2017 року (суддя Пучкова І.М.)

в с т а н о в и в:

У жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби в Одеській області, другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, посилаючись на те, що на початку 2003 року в провадженні у державного виконавця відділу ДВС Київського РУЮ ОСОБА_7 перебував виконавчий лист за № 2-4326, виданий Київським районним судом м. Одеси на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Під час проведення виконавчих дій державним виконавцем ОСОБА_7. було здійснено стягнення на майно ОСОБА_2: на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1. ОСОБА_7 неналежним чином виконав свої службові обов'язки, в порушення вимог ст.16 ЗУ «Про виконавче провадження», для складання акта опису та арешту земельної ділянки, її не відвідав. Замість цього ОСОБА_7, з метою створення видимості виїзду на місце та складання акта опису земельної ділянки, у своєму службовому кабінеті 11 квітня 2003 року склав завідомо неправдивий документ акта опису та арешту земельної ділянки, площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_2, належна їй (позивачеві). У зазначеному акті ОСОБА_7 зазначив, що на земельній ділянці відсутні будь-які споруди, що не відповідало дійсності, оскільки на земельній ділянці розташований одноповерховий житловий будинок, в якому проживали вона та її син ОСОБА_9 Крім того, ОСОБА_7 у порушення вимог ст.5 ЗУ «Про виконавче провадження» не надав їй можливості ознайомитися з виконавчим провадженням, не повідомлялася про проведення будь-яких виконавчих дій щодо належної їй земельної ділянки, у зв'язку з чим вона не мала можливості розрахуватися з ОСОБА_10 наявними в неї грошовими коштами або самостійно вказати майно, на яке можливо б було звернути стягнення. Також, 16 квітня 2003 року ОСОБА_7 була винесена постанова про призначення експерта для визначення ринкової вартості земельної ділянки. Відповідно до висновку експерта ОСОБА_11, вартість даної земельної ділянки була визначена у розмірі 19608 грн. Надалі, у 1 вересня 2003 року ОСОБА_7 був складений та підписаний акт про проведення торгів щодо реалізації земельної ділянки, згідно з яким ділянка була придбана ОСОБА_12 за 16400 грн. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, ринкова вартість земельної ділянки на час здійснення виконавчих дій складала 26650 грн. У зв'язку з недобросовісним виконанням своїх службових обов'язків ОСОБА_7, складанням ним завідомо неправдивого документа, було звернено стягнення не на грошові кошти, які малися у неї, а на земельну ділянку, внаслідок чого їй була спричинена матеріальна шкода у розмірі вартості земельної ділянки. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2009 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_7 закрита у зв'язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, цивільний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду. Кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_7 закрита на підставі Закону України «Про амністію».

Посилаючись на ці обставини, позивач просила стягнути з держави в особі Управління Державного казначейства України в Одеській області на відшкодування матеріальної шкоди 2083570 грн., на відшкодування моральної шкоди - 500000 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

В судове засідання представники відповідачів не з'явилися, надали до суду заперечення, відповідно до яких просили відмовити в задоволені позовної заяви.

В судове засідання третя особа ОСОБА_7 не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

РішеннямКиївського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби в Одеській області, другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_7, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволений частково. Стягнуто з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 545956 гривень 70 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 5000 у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_7, шляхом списання коштів зі спеціально визначеного рахунку Державної казначейської служби України (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів) для відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 червня 2018 року в резолютивну частину рішення суду Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2017 року внесенні виправлення у відшкодуванні матеріальної шкоди замість «545956 гривен 70 копійок» читати «1 855 159 гривен 50 копійок».

Не погоджуючись з рішенням суду в частині розміру суми 545 956 грн. та 5000 грн. моральної шкоди, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що суд при ухваленні рішення не звернув уваги на те, що судові розгляди продовжуються з 2006 року, в 2015 році були заявлені позовні вимоги в розмірі 2083570 грн., виходячи з вартості земельної ділянки та у відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 500000 грн., а тому вважає, що суд неправомірно зробив перерахунок і відшкодував суму значно меншу, ніж зазначено в уточненому позові від 13.05.2015 року, в зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню.

Також не погоджуючись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги Державна казначейська служба України зазначила, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки обставини по справі не були повно і всебічно з'ясовані судом, так як позивачкою не підтверджено факту заподіяння їй моральної шкоди (матеріальної) шкоди у розмірах, вказаних у позовній заяві, не доведено за яких обставин та якими саме діями заподіяно шкоду, не встановлено причинно-наслідкового зв'язку між моральною шкодою та діями заподіювача, незаконність яких не визнана, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

Відзивів на апеляційні скарги до суду не надходили.

В порядку п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 28 червня 1998 року за № 68 ОСОБА_2 належала земельна ділянка площею 0,10 га, по АДРЕСА_1

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2001 року позовна заява ОСОБА_8 задоволена, з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість у розмірі 15900 грн.

22 січня 2002 року Київським районним судом м. Одеси був виданий виконавчий лист № 2-4324 щодо виконання рішення Київського районного суду м. Одеси за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 15300 грн., на підставі якого 17 липня 2002 року державним виконавцем Київської районної виконавчої служби м. Одеси відкрите виконавче провадження.

Під час виконання виконавчих дій державним виконавцем ОСОБА_7. було звернено стягнення на земельну ділянку ОСОБА_2, яка розташована по АДРЕСА_1

28 серпня 2003 року Одеською філією спеціалізованого державного підприємства «Укрспец'юст» вказану земельну ділянку було продано з публічних торгів ОСОБА_12

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 березня 2006 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2001 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2006 року позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Відповідно до ст.422 ЦК Української PCP від 18.07.1963 року, який діяв на момент завдання шкоди, шкода, заподіяна громадянинові незаконними діями державних і громадських організацій, а також службових осіб при виконанні ними службових обов'язків у галузі адміністративного управління, відшкодовується на загальних підставах (статті 440 і 441 цього Кодексу), якщо інше не передбачено законом.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам, що при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльність) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст.86 Закону України «Про виконавче провадження» і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001року № 12-рп/2001 встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби, їх посадовими та службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу. При цьому, такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи в Основному Законі держави розмежовуються (статті 3,5,6,13,38,55,56,62 тощо).

Частиною 3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24.03.1998 року (в редакції на час завдання шкоди) встановлено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Таким чином необхідною умовою настання цивільно-правової відповідальності є сукупність протиправного діяння особи, яка її завдала; причинного зв'язку між ними.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2009 року, у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст. 366 ч. 2, 367 ч. 2 КК України закрита у зв'язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, цивільний позов ОСОБА_2 залишений без розгляду.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2009 року встановлено, що під час проведення виконавчих дій виконавцем ОСОБА_7 було здійснено стягнення на майно ОСОБА_2: на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1. ОСОБА_7 неналежним чином виконав свої службові обов'язки та, в порушення вимог ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження», для складання акту опису та арешту земельної ділянки її не відвідав. Замість цього, ОСОБА_7 з метою створення видимості виїзду на місце та складання акту опису земельної ділянки, у своєму службовому кабінеті 11 квітня 2003 року склав завідомо неправдивий документ - акт опису й арешту земельної ділянки, площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 В акті ОСОБА_7 зазначив, що на земельній ділянці відсутні будь-які споруди, що не відповідало дійсності, оскільки на земельній ділянці був розташований одноповерховий житловий будинок, в якому проживала ОСОБА_2 та її син ОСОБА_9, який був самовільнозведений. Крім того, ОСОБА_7, у порушення вимог ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», не надав можливості ОСОБА_2 ознайомитися з виконавчим провадженням, вона не була повідомлена про проведення будь-яких виконавчих дій щодо належної їй земельної ділянки, у зв'язку з чим у неї не було можливості розрахуватися з ОСОБА_10 наявними в неї грошовими коштами або самостійно вказати майно, на яке можливо б було звернути стягнення. Також, 16 квітня 2003 року ОСОБА_7 була винесена постанова про призначення експерта для визначення ринкової вартості земельної ділянки. Відповідно до висновку експерта ОСОБА_11, вартість земельної ділянки була визначена у розмірі 19608 грн. 01 вересня 2003 року ОСОБА_7 був складений та підписаний акт про проведення торгів щодо реалізації земельної ділянки, згідно з яким ділянка була придбана ОСОБА_12 за 16400 грн. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи ринкова вартість земельної ділянки на час здійснення виконавчих дій складала 26650 грн. У зв'язку з недобросовісним виконанням своїх службових обов'язків ОСОБА_7, складанням ним завідомо неправдивого документу, було звернено стягнення не на грошові кошти, які малися у ОСОБА_2, а на земельну ділянку, внаслідок чого їй була спричинена матеріальна шкода у розмірі вартості земельної ділянки.

Постанова суду набрала законної сили та встановлені нею обставини є преюдиціальними для суду.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, суд виходив з того, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця ОСОБА_7. позивачці ОСОБА_2 спричинена матеріальна шкода у розмірі вартості земельної ділянки.

Обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25.05.2016 року.

Виходячи зі змісту ст.ст.23,47,48 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету.

Додатком № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» визначено розподіл видатків Державного бюджету України на 2017 рік, які закріплені за Державною казначейською службою України, в тому числі, по коду програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030 на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Отже, стягнення зазначеної шкоди здійснюється з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Пленумом ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року було зазначено, що судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди є можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливо, потерпілому відшкодовується в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди.

Судом вірно зазначено, що на час розгляду справи неможливо покласти на заподіювача шкоди обов'язок надати річ того ж роду та якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, оскільки, по-перше, відповідальність несе Держава, а по-друге, оскільки земельна ділянка була в результаті неправомірних дій державного виконавця продана з прилюдних торгів громадянину ОСОБА_12, вона не може бути витребувана у відповідності до ч. 2 ст. 388 ЦК України.

Для визначення реальної вартості земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 Одеської області, по справі була призначена судова земельно-технічна експертиза.

Згідно з висновком № 9546/23 судово-оціночної експертизи від 22 січня 2013 року ринкова вартість земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, станом на жовтень 2010 року (час звернення ОСОБА_2 до суду з позовом) складає еквівалент 68330 доларів США, що на день розгляду справи складає суму згідно з курсом НБУ 1855159 грн. 50 коп. (68330x27,15=1855159,50), в зв'язку з чим суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вказана сума підлягає стягненню з держави шляхом списання коштів зі спеціально визначеного рахунку Державної казначейської служби України для відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб на користь ОСОБА_2

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення будівельних матеріалів, особистих речей, меблів, садових рослин, які перебували на земельній ділянці, суд вірно зазначив, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не представлено жодного доказу, знаходження даних речей на земельній ділянці.

Також суд вірно зазначив, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом вірно встановлено, що внаслідок неправомірних дій службової особи, ОСОБА_2 зазнала моральних страждань, які виразилися у втраті земельної ділянки, а тому суд визначив моральну шкоду у розмірі 5000 грн., що відповідає вимогам розумності та справедливості.

Стосовно посилань представників відповідачів щодо спливу строку позовної давності, суд вірно зазначив, що позивачем строк позовної давності пропущений не був.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що 02.07.2008 року позивача було визнано потерпілим у кримінальному провадженні, тобто ОСОБА_2 стало відомо про порушення її права саме з цієї дати, з позовом ОСОБА_2 звернулася до суду 27.10.2010 року, а оскільки строк перебігу позовної давності має обраховуватися з моменту, коли позивачу стало відомо про його порушені права, позивачкою строк на звернення до суду пропущений не був.

Також суд на законних підставах стягнув на користь ОСОБА_2 судові витрати за оплату вартості проведення судової експертизи у розмірі 1414 грн. 08 коп.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судові розгляди продовжуються з 2006 року, в 2015 році були заявлені позовні вимоги в розмірі 2083570 грн., виходячи з вартості земельної ділянки та у відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 500000 грн., а тому вважає, що суд неправомірно зробив перерахунок і відшкодував суму значно меншу, ніж зазначено в уточненому позові від 13.05.2015 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до висновку судово-оціночної експертизи від 22 січня 2013 року ринкова вартість земельної ділянки, станом на жовтень 2010 року, на час звернення ОСОБА_2 до суду з позовом, складала еквівалент 68330 доларів США, що на день розгляду справи складало суму згідно з курсом НБУ в розмірі 1855159 грн. 50 коп., а моральна шкода у розмірі 5000 грн. відповідає вимогам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що позивачкою не підтверджено факту заподіяння їй моральної шкоди (матеріальної) шкоди у розмірах, вказаних у позовній заяві, не доведено за яких обставин та якими саме діями заподіяно шкоду, не встановлено причинно-наслідкового зв'язку між моральною шкодою та діями заподіювача, незаконність яких не визнана, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця ОСОБА_7. позивачці ОСОБА_2 спричинена матеріальна шкода, яка виразилася у втраті земельної ділянки, внаслідок чого ОСОБА_2 зазнала моральних страждань, а належним доказом неправомірних дій державного виконавця є постанова суду, яка набрала законної сили.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційних скарг також є безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг до суду від апелянтів надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 листопада 2018 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець