Провадження № 2/161/525/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого-судді Крупінської С.С.

при секретарі Ярмолюк І.С.

з участю позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» про перерахунок заробітної плати, виплату вихідної допомоги, компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні з роботи та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про перерахунок заробітної плати, виплату вихідної допомоги, компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні з роботи та моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 21 березня 2016 року конференцією трудового колективу Луцького підприємства електротранспорту прийнято зміни до колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом підприємства на 2011-2015 рік в частині оплати праці. Відповідно до п. 5.8 Договору сторони домовилися про те, що вони для розрахунку заробітної плати керуються Галузевою угодою між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014-2015 року, враховуючи встановлену Законом України мінімальну заробітну плату. Крім того, були затверджені в новій редакції додатки до Колективного договору в частині встановлення коефіцієнту співвідношень мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду (місячної тарифної ставки, що становить 120% мінімальної заробітної плати встановленої Законом) за видами робіт та окремими професіями до встановленої угоди тарифної ставки робітників І розряду основного виробництва та коефіцієнти співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії), встановлених у колективному договорі . Додатки вступили в силу з 01.03.2016 року.

Згідно даних додатків для працівника основної професії на підприємстві (водія пасажирського тролейбуса) встановлено коефіцієнт 1,9, що відповідає приписам Галузевої угоди.

З 01 березня 2016 року він був призначений на посаду начальника юридичного відділу підприємства. Відповідно до додатку № 17 до Колективного договору коефіцієнт для начальника відділу, в тому числі юридичного, становить 2,35 по відношенню до тарифної ставки (посадового окладу) працівника основної професії (водія пасажирського тролейбуса), тобто з 01.05.2016 року його посадовий оклад становив 7774 грн. Крім того, наказом підприємства № 63 від 07.04.2016 року за виконання роботи, що не входить до посадових обовязків начальника юридичного відділу йому було встановлено доплату в розмірі 10% посадового окладу з 01.03.2016 року. Таким чином, розмір заробітної плати становив 8551 грн. 40 коп.

Зазначає, що з 01.12.2016 року розмір мінімальної заробітної плати збільшився, однак, перерахунок не було проведено.

В квітні, травні та червні 2017 року він перебував в чергових оплачуваних відпустках протягом 70 днів. Враховуючи, що йому невірно було нараховано заробітну плату за грудень 2016 року, січень-березень 2017 року то і не правильно нарахована середня заробітна плата для виплати відпускних. При звільненні з роботи йому було нараховано компенсацію за 2 дні невикористаної відпустки в розмірі 577 грн. 38 коп., недораховано кошти в розмірі 28 грн. 50 коп.

14 липня 2017 року він звільнився з посади начальника юридичного відділу за власним бажанням, у звязку з невиконанням адміністрацією умов колективного договору та порушення законодавства про працю, тобто, відповідно до вимог ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

При його звільненні не було виплачено вихідну допомогу в порушенням вимог ст. 44 КЗпП, в наказі було зазначено, щоб вихідну допомогу бухгалтерія йому не виплачувала.

Тобто, при звільненні йому було виплачено заробітну плату за 10 днів липня 2017 року, компенсацію за два дні невикористаної відпустки та індексацію. Повний розрахунок у день звільнення згідно вимог ст.. 44 КЗпП проведено не було.

Непроведення розрахунку у день звільнення завдало йому моральну шкоду, яка полягає у приниженні гідності та ділової репутації як керівника юридичного відділу підприємства і як людини, він був змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Просить суд, зобовязати відповідача провести перерахунок заробітної плати за грудень 2016 року, січень-березень 2017 року, за 4 відпрацьовані дні у квітні 2017 року, за 2 дні відпрацьовані у червні, за 10 відпрацьованих днів у липні 2017 року у відповідності до п. 5.8 колективного договору, провести перерахунок за 70 днів відпускних, нарахованих за квітень-червень 2017 року, перерахунок за два дні невикористаної відпустки, стягнути з відповідача в його користь недораховану заробітну плату за грудень 2016 року в розмірі 883 грн., за січень-березень 2017 року в розмірі 2649 грн., за 4 відпрацьовані дні квітня 2017 року в розмірі 168 грн. 20 коп., за два відпрацьовані дні у червні 2017 року в розмірі 84 грн. 10 коп., за 10 відпрацьованих дні у липні 2017 року в розмірі 420 грн. 47 коп., та недораховані відпускні за квітень-червень 2017 року і недораховану компенсацію за два дні невикористаної відпустки в розмірі 705 грн. 70 коп., а всього 4906 грн. 94 коп., вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати 28 303 грн. 20 коп., середній заробіток за кожен день затримки повного розрахунку виходячи з середньомісячної заробітної плати 9434 грн. 40 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, просив суд стягнути в його користь з відповідача 4216 грн. 47 коп. недорахованої заробітної плати, 696 грн. 70 коп. відпускних, вихідну допомогу в розмірі трьох середніх заробітних плат в розмірі 28 303 грн. 20 коп., компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні за 153 робочих днів в розмірі 68 735 грн. 25 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що при звільненні ОСОБА_1 було виплачено належні виплати та подала до суду відзив на позовну заяву.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на державному рівні, галузевих регіональних угод, колективних договорів, трудових договорів.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

За статтею 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про колективні договори та угоди" положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

За змістом ч. 2 ст. 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі).

21 березня 2016 року конференцією трудового колективу Луцького підприємства електротранспорту прийнято зміни до Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом підприємства на 2011-2015 рік в частині оплати праці. Договір був приведений у відповідності до «Галузевої угоди між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014-2015 року».

Відповідно до п. 5.8 Договору сторони домовилися про те, що вони для розрахунку заробітної плати керуються Галузевою угодою між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014-2015 року, враховуючи встановлену Законом України мінімальну заробітну плату. Крім того, були затверджені в новій редакції додатки до Колективного договору в частині встановлення коефіцієнту співвідношень мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду (місячної тарифної ставки, що становить 120% мінімальної заробітної плати встановленої Законом) за видами робіт та окремими професіями до встановленої угоди тарифної ставки робітників І розряду основного виробництва та коефіцієнти співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії), встановлених у колективному договорі . Додатки вступили в силу з 01.03.2016 року.

Згідно даних додатків для працівника основної професії на підприємстві (водія пасажирського тролейбуса) встановлено коефіцієнт 1,9, що відповідає приписам Галузевої угоди. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата встановлена у місячному розмірі 1 450 грн., в погодинному 8,89 грн.

Судом встановлено, що 01.03.2016 року ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника юридичного відділу комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту».

Відповідно до додатку № 17 до Колективного договору для начальників відділів, в тому числі юридичного, було встановлено коефіцієнт в розмірі 2,35 по відношенню до тарифної ставки (посадового окладу) працівника основної професії (водія пасажирського тролейбуса).

Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.05.2016 року було визначено 1 450грн., відповідно посадового окладу становив 7 774 грн. Крім того, наказом підприємства № 63 від 07 квітня 2016 року ОСОБА_1, за виконання роботи, що не входить до посадового окладу начальника юридичного відділу, встановлено доплату в розмірі 10% посадового окладу з 01.06.2016 року, таким чином розмір нарахованої заробітної плати становив 8 551 грн. 40 коп.

Відповідно до п. 5.8 Протоколу № 1 конференції трудового колективу Луцького підприємства електротранспорту від 21 березня 2016 року викладено в новій редакції, а саме, що сторони домовилися про те, що вони для розрахунку заробітної плати керуються галузевою угодою між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2014-2015 роки, враховуючи встановлену Законом України мінімальну заробітну плату з 01.12.2016 року згідно п. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» мінімальний розмір заробітної плати збільшився на 1 600 грн., а погодинна тарифна ставка змінилася на 9,59 грн.

Як встановлено в судовому засіданні, то відповідачем не було проведено перерахунок заробітної плати з врахуванням збільшення мінімальної заробітної плати.

Як зазначив в доповненні до відзиву представник відповідача, що у звязку з важким матеріальним становищем на підприємстві, та враховуючи те, що підвищення заробітної плати призвело б до чергового виникнення заборгованості із виплати заробітної плати, а також до скорочення численності працівників підприємства, то 14.12.2016 року було видано наказ № 260 «Про оплату праці», яким було від терміновано введення в дію нового штатного розпису до 01 червня 2017 року.

Відповідно до ст.ст. 21, 22 ЗУ «Про оплату праці» та п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року, роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Суду не було надано будь-яких доказів, які б свідчили про фінансові труднощі підприємства.

Отже, з 01.12.2016 року КП «Луцьке підприємство електротранспорту» повинно було провести перерахунок посадового окладу ОСОБА_1 з врахуванням зміни мінімальної заробітної плати. Так, місячний посадовий оклад має становити 3 649 грн. 67 коп. (9,59 х 1,2 х 1,9 х 2003: 12), з застосуванням коефіцієнту посадового окладу в розмірі 2,35 до посадового окладу водія пасажирського тролейбуса - 8 756 грн. 72 коп. та з застосуванням щомісячної надбавки в розмірі 10% в розмірі 875 грн. 67 коп., тобто, з 01.12.2016 року ОСОБА_1 відповідачем мала б виплачувати заробітна плата в розмірі 9434 грн. 40 коп. Оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено в розмірі 1600 грн., то заробітна плата за період з січня по березень 2017 року також мала б становити 9 434 грн. 40 коп.

Тобто, за період з 01.12.2016 року по 31.03.2017 року позивачу не було доплачено заробітну плату в розмірі 3532 грн.

Крім того, в квітні 2017 року ОСОБА_1 було відпрацьовано 4 робочі дні, що становить 32 години, розмір заробітної плати до нарахування мав становити 1 906 грн. 19 коп., однак, відповідачем було нараховано заробітну плату в розмірі 1800 грн. 29 коп., не зараховано кошти в розмірі 185 грн. 29 коп. В червні 2017 року ОСОБА_1 відпрацьовано 2 робочі дні, що становить 15 годин. Заробітна плата повинна була нарахована в розмірі 884 грн. 48 коп. (8576 грн. 72 коп. : 160 год. х 15 год. + 804 грн. 07 коп. = 80 грн. 41 коп. = 884 грн. 48 коп.). Фактично нараховано 806 грн. 74 коп., недораховано 77 грн. 74 коп. У липні 2017 року відпрацьовано 10 робочих днів, що становить 80 годин, заробітна плата повинна була нарахована в розмірі 4 492 грн. 57 коп. (8576 грн. 72 коп. : 168 год. Х 80 год. = 4084 грн. 15 коп. + 408 грн. 42 коп. = 4492 грн. 57 коп.), недораховано 420 грн. 57 коп.

Отже, розмір недорахованої і не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за зазначені судом періоди становить 4 216 грн. 47 коп.

У звязку з тим, що позивачу не в повному обсязі виплачувалася заробітна плата за період роботи з 01.12.2016 року по 31.03.2017 року, то і нарахування 70 днів відпускних та двох днів невикористаної відпустки проведена в меншому розмірі.

Так, за 70 днів відпуски та два дні невикористаної відпустки відповідачем було нараховано кошти в розмірі 21 116 грн. 62 коп., з розрахунку того, що середня заробітна плата для нарахування відпускних становить 293 грн. 29 коп. Однак, при здійсненні виплати відпускних відповідачем не враховано, що було збільшено розмір заробітної плати за період з 01 грудня 2016 року по 31 березня 2017 року, то розмір відпускних за 12 місяців має становить 110 582 грн. 85 коп., а середня заробітна плата за один день повинна становить 302 грн. 97 коп. Отже, відповідачем недораховано і не виплачено по 9 грн. 69 коп. за кожен день відпустки та невикористаної частини відпустки, в всього 696 грн. 70 коп.

Відповідно до ст. 44 КзпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 тапунктах 1,2 і 6 статті 40цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Як вбачається з наказу № 110-к від 14.07.2017 року, то позивача було звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю (якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору). Крім того, в наказі зазначено про те, що вихідні допомогу бухгалтерії не виплачувати, чим порушено вимоги ст. 44 КЗпП України.

А тому з КП «Луцьке підприємство електротранспорту» підлягає до стягнення вихідна допомога в розмірі трьох середніх заробітних плат в розмірі 28 303 грн. 20 коп. з розрахунку 9 434 грн. 40 коп. х 3 місяці = 28 303 грн. 20 коп.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата.

В даному випадку суд вважає, що існують всі підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ст.117 КзпП України, оскільки позивачу не були виплачені належні суми при звільненні.

Як встановлено судом то розмір заробітної плати за останні два місяці позивача становив 9 434 грн. 20 коп., а одноденний його розмір становить 449 грн. 25 коп. Розмір компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні з 14 липня 2017 року по день винесення рішення за 153 робочих дні становить 68 735 грн. 25 коп.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В обґрунтування вимог завданої моральної шкоди позивач зазначив, що протиправними діями адміністрації підприємства йому завдано моральної шкоди, яка полягає у приниженні його гідності та ділової репутації як керівника юридичного відділу підприємства і як людини. Внаслідок неотримання належних виплат при звільненні він був змушений витрачати додаткові зусилля для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер та обєм фізичних, душевних, психічних страждань, враховує вказані позивачем та встановлені судом обставини характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, матеріальне становище відповідача, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1025 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 44, 116, 117, 237-1 КЗпП України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в користь ОСОБА_1 недораховану заробітну плату за відпрацюваний період з 01.12.2016 року по 14.07.2017 року в розмірі 4 216 (чотири тисячі двісті шістнадцять) грн.. 47 коп., 697 (шістсот девяносто сім) грн.. 70 коп. відпускних, невиплачену вихідну допомогу в розмірі 28 303 (двадцять вісім тисяч триста три) грн., компенсацію за затримку розрахункових при звільненні в сумі 68 735 (шістдесят вісім тисяч сімсот тридцять пять) грн. 25 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 (пятсот) грн., а всього 102 452 (сто дві тисячі чотириста пятдесят дві) грн.

Стягнути з комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в дохід держави судовий збір в розмірі 1025(одну тисячу двадцять пять) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду С.С.Крупінська