Доповідач Папоян В.В.. Номер провадження 22-ц/4804/233/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 червня 2018 року цивільну справу № 243/10817/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, (головуючий у 1 інстанції суддя Хаустова Т.А., повний текст рішення складено 19 червня 2018 року),

В С Т А Н О В И В :

30 листопада 2017 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (після зміни назви ПАТ «ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 39А/08-8 від 01.02.2008 року, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 61 200 грн. зі сплатою 15% річних на строк до 31.01.2015 року під заставу транспортного засобу ЗАЗ Daewoo Lanos TF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. 18.11.2008 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 39А/08-8, яким збільшено розмір процентної ставки до 25% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 01.02.2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки згідно якого поручитель несе солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

За умовами договору повернення суми кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами, але позичальником зазначені зобов'язання не виконуються належним чином внаслідок чого станом на 24 січня 2017 року виникла заборгованість у загальному розмірі 77 656 грн. 54 коп. яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 29 475 грн., заборгованості за відсотками у сумі 41 762 грн. 51 коп., заборгованості за комісією 4 920 грн. 70 коп. та штрафу 1 498 грн. 31 коп. Яку позивач просив стягнути на його користь з відповідачів у солідарному порядку.

З огляду на викладене просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за Кредитним договором № 39А/08-8 від 01 лютого 2008 року у розмірі 77656,54 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 червня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у сумі 76158,21 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду та на ст.255 ЦПК України закрити провадження у справі.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовані обставин, що мають значення у справі, висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог, не доведено, що банком виконані умови кредитного договору та надано відповідачу кредитні кошти. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, ні є первинним бухгалтерським документом. Суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності, який сплинув у грудні 2015 року.

Крім того, судом не було враховано, що провадження по справі підлягає закриттю оскільки рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 26.11.2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18.01.2012 року, у задоволені тотожного позову було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 вересня 2018 року до участі у справ у якості правонаступника ПАТ «ВіЕйБі Банк» згідно договору про відступлення прав вимоги №6285 від 01 березня 2018 року було залучено ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал».

Особи які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2008 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (після зміни назви ПАТ «ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № 39А/08-8 відповідно до умов якого позичальнику надано грошові кошти в сумі 61200 грн. за умови сплати 15% річних та щомісячної плати за обслуговування кредитом з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 31 січня 2015 року, під заставу транспортного засобу ЗАЗ Daewoo Lanos TF69Y, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

18 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № 39А/08-8, якою збільшено розмір процентної ставки до 25% річних.

Відповідно до п.1.3.1 укладеного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 79,56 грн., що становить 0,15% від суми кредиту.

Згідно умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами кожного місяця, яка складається із заборгованості за кредитним договором, відсотків, комісії та інших витрат за договором.

Відповідно п. 2.5.1 позичальник зобов'язаний щомісячно до дати, встановленої у Графіку поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням у сумі, не меншій суми чергового погашення частини Кредиту та інших виплат, відповідно до умов цього Договору.

В забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором було укладено Договір поруки від 01 лютого 2008 року та Додатковий договір до Договору поруки від 18 листопада 2008 року, відповідно до яких поручитель ОСОБА_4 відповідно до якого поручитель несе солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Як убачається з матеріалів справи позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов договору боржником зобов'язання погашення кредиту не виконуються, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом яка згідно розрахунку станом на 24.01.2017 року складає 77656 грн. 54 коп., у тому числі заборгованість за кредитом - 29475 грн.; заборгованість по відсотках - 41762,51 грн.; заборгованість по комісії - 4920,72 грн.; штраф за пропуск платежів у розмірі 1498,31 грн.

За таких обставин, задовольняючі позовні вимоги частково суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що боржником порушено зобов'язання по поверненню грошових коштів, та з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України та дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів, дійшов висновку, що у позивача виникло право вимагати стягнення з боржника заборгованості за основним зобов'язанням та відсотками.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги що грошові кошти за кредитним договором позичальником не отримувались тому відсутні підстави для повернення кредиту, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Пунктом 1.1 укладеного між сторонами договору визначено, що кредитні кошти надаються банком позичальнику для придбання автотранспортного засобу ЗАЗ Daewoo Lanos TF69Y, номер кузова НОМЕР_1. Оплата вартості якого, згідно до п.2.1.2.1 договору, здійснюється за рахунок кредитних коштів безготівковим шляхом.

Відповідно до п.2.1.2 договору кредит надається однією сумою в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_3 відкритий у Донецькій філії ВАТ « ВіЕйБі Банк».

З матеріалів справи убачається, що за договором купівлі-продажу №31 від 26.01.2008 року відповідачем було придбано автомобіль ЗАЗ Daewoo Lanos TF69Y, номер кузова НОМЕР_1, якій в подальшому за договором застави автотранспортного засобу від 01.02.2008 року було передано власником банком у заставу для забезпечення зобов'язань за спірним кредитним договором. Згідно розрахунку заборгованості відповідачем у період з лютого 2008 року по червень 2011 року частково погашала заборгованість у період з березня 2008 року по лютий 2012 року, тобто своїми діями підтверджувала отримання кредитних коштів та наявність заборгованості.

Факт укладення вказаного кредитного договору встановлено рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області 25.11.2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 січня 2012 року, по справі за позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає сплаті судом першої інстанції невірно було визначено суму заборгованості яка підлягає стягненню з відповідача.

Стягуючі з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками суд першої інстанції не врахував, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

У даному випадку з умов договору (а саме п.1.2, 2.4.5 та додаток №1 до зазначеного договору) вбачається, що сторони погодили дату погашення кредиту, встановивши її як 31.01.2015 року. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати процентів за кредитом, то після 31.01.2015 року позивач не мав права на їх нарахування. Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією яка викладена постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12.

З наданого до суду розрахунку убачається, що сума заборгованості по відсоткам станом на 31.01.2015 року складає 26 288 грн. 20 коп. Решта суми відсотків нараховані після вказаної дати, а тому стягненню не підлягають.

Задовольняючі позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії у розмірі 4 920 грн. 72 коп. суд першої інстанції не врахував, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно пунктів 2.3 та 1.3.1 договору передбачено оплату позичальником інших платежів на користь банку, а саме: комісії у розмірі 1,5 % кредиту, що становить 918 грн., яка сплачується у момент видачі кредиту та щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 79,56 грн., що становить 0,15% від суми кредиту. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.

Водночас при розгляді справи судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, виходячи з того, що позивач звернувся до суду в межах встановленого строку позовної давності, так як кінцевий термін повернення заборгованості зазначений у кредитному договорі до 31.01.2015 року.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися у повному обсязі.

Згідно із ч. 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу.

Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Сама така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12, провадження 14-10 цс 18, де зазначено, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами в період сплати щомісячно, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачем по справі надано клопотання про застосування позовної давності.

За таких обставин, з урахуванням того, що загальна позовна давність складає три роки, а позивач звернувся до суду з позовом 24.11.2017 року, то сума, що підлягає стягненню, повинна обчислюватися у межах строку позовної давності, тобто з 24.11.2014 року по 24.11.2017 року включно. Суми, які були нараховані раніше, та за якими сплив строк позовної давності, стягненню не підлягають.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем заборгованість за кредитним договором за період з 24.11.2014 року по 31.01.2015 року (сплив строку кредитування) становить 2377 грн. за основним зобов'язанням та 1678 грн. 4612 коп. заборгованість по відсотках, а всього у сумі 4055 грн. 46 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі Постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте Рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з якою 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду Славкіну Марину Анатоліївну по 19 березня 2016 року. Рішенням № 213 від 22 січня 2016 року «Про продовження строків здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБіБанк» та делегування повноважень ліквідатора» строк здійснення процедури ліквідації Банку та повноваження ліквідатора Славкіної Марини Анатоліївни по 19 березня 2018 року включно.

Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

01 березня 2018 року між правонаступника ПАТ «ВіЕйБі Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги №6285 відповідно до якого останній набув всі права вимоги за укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 кредитним договором № 39А/08-8 від 01.02.2008 року.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження по справі оскільки відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі у разі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Аналогічна норма була викладена у ст.. 205 ЦПК України, в редакції яка була чинною на час розгляду справи у суді першої інстанції.

Тобто у поданій позовній заяві мають бути тотожними сторони, предмет та підстави позову з тією справою, у якій вже ухвалене рішення, яке набрало законної сили. Не вважаються тотожними спори, які співпадають за предметом і підставою, але пред'явлені із зміненим суб'єктивним складом. Також не вважаються тотожними спори між тими самими сторонами, якщо змінилися предмет або підстава позову. При цьому питання тотожності вирішується не лише за загальними ознаками предмета позову, але й за його конкретним змістом.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і н дає суду підстав закривати провадження у справі.

Аналогічне роз'яснення викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015р. у справі № 6-342 цс 15.

З матеріалів справи убачається, що у листопаді 2017 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 77 656 грн. 54 коп. яка розрахована станом на 24 січня 2017 року.

Вподальшому ухвалою апеляційного суду на підставі договору про відступлення прав вимоги до участі у справ було залучено ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» у якості правонаступника ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Тоді з рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області 25.11.2011 року по справі № 22-ц/774/2012, на яке посилається відповідач, убачається, що сторонами по справі є позивач ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та предметом позову була заборгованість за кредитним договором в іншій сумі за інший період. Тобто підстави заявленого позову, предмет спору та сторони ні є тотожними.

За таких обставин, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 4055,46 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 2377 грн. та відсотків у сумі 1678,46 грн.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі позовні вимоги частково апеляційний суд, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути зі сторін понесені ними судові витрати пропорційно задоволених вимог, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду першої інстанції в сумі 88 грн. та стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги у сумі в сумі 2268 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 2180 грн. різницю понесених судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 червня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованості у розмірі 77656,54 грн. скасувати та в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №39А/08-8 від 01.02.2008 року у загальній сумі 4055 грн. 46 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 2377 грн. та заборгованості за відсотками у сумі 1678 грн. 46 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_3 2180 грн. на відшкодування понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

Г.В. Новікова

О.В. Халаджи