ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1335/17

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/33/18

Чернігівський апеляційний суд у складі

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О. Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ПАТ «МІСЬКИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК»

в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Савельєвої А.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «МІСЬКИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Савельєвої А.М. на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «МІСЬКИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК» про стягнення компенсації за роботу у вихідні дні, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок підприємства, допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок ФСС,

місце ухвалення рішення суду - м. Прилуки.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ «Міський комерційний банк», в якому, уточнивши в подальшому позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь 59840 грн компенсації за вихід на роботу у вихідні та святкові дні, 3075,35 грн допомоги по тимчасовій непрацездатності з 30 березня по 05 квітня 2017 року за рахунок підприємства та 1230,14 грн допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 06 по 07 квітня 2017 року за рахунок ФСС, а також середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні у розмірі 115005 грн в перерахунку на день винесення судового рішення, мотивуючи заявлені вимоги тим, що з 03 грудня 2015 року перебував з ПАТ «Міський комерційний банк» у трудових відносинах, проте, при його звільненні, яке відбулось 31 березня 2017 року, відповідач не провів з ним повного розрахунку по наведеним у позові виплатам.

Заочним рішенням від 06 листопада 2017 року з урахуванням ухвали від 08 грудня 2017 року про виправлення описки Прилуцький міськрайонний суд позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив частково. Стягнув з ПАТ «Міський комерційний банк» на користь позивача 192610 грн, з яких 59840 грн компенсації за вихід на роботу у вихідні та святкові дні та 132770 грн - середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, з утриманням з даної суми обов'язкових податків та інших платежів, передбачених законодавством. В іншій частині позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Міський комерційний банк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не дотриманий порядок винесення заочного рішення у справі відповідно до ст. 224 ЦПК України (у чинній на час розгляду справи редакції). Так, представник відповідача зазначає, що у зв'язку з ліквідацією у кошторисі товариства були відсутні кошти для оплати відряджень представникам банку для участі у судових засіданнях, про що суд було повідомлено. На адресу суду надсилалось клопотання про проведення розгляду справи у режимі відеоконференції, проте клопотання залишилось не розглянутим, через що відповідач фактично не міг бути присутнім у судовому засіданні, чим були порушені його процесуальні права.

Представник стверджує, що з позивачем при звільненні був проведений повний розрахунок, яким останньому виплачено заробітну плату за березень 2017 року, компенсацію за невикористану щорічну відпустку (17 календарних днів) та лікарняний за рахунок підприємства.

Враховуючи положення ст.ст. 21, 72, 107 КЗпП України, посилається на помилковість висновку районного суду про те, що на відповідачеві лежить обов'язок вести облік роботи працівників у вихідні дні, а також надання компенсації у вигляді інших днів відпочинку, оскільки чинним трудовим законодавством не встановлено чітких правил проведення компенсації за роботу у вихідний день та порядку її надання. Спосіб, форму та порядок надання такої компенсації законодавством делеговано сторонам трудового договору, тобто за взаємною згодою роботодавця і працівника, що і підтверджується змістом наказів про роботу у вихідний день.

Вважає вказівку у судовому рішенні на те, що позивач не мав права самостійно використовувати відгули, безпідставною, оскільки наказами роботодавця було передбачено процедуру отримання ОСОБА_2 іншого дня відпочинку за відпрацьовані години у вихідні та святкові дні, а саме, звернення позивача із заявою про надання додаткового дня відпочинку. Проте судом не було встановлено, чи звертався позивач із заявами про надання відповідної компенсації та причини її ненадання.

Скаржник вказує, що жодних доказів, які б свідчили про присутність ОСОБА_2 на робочому місці у вихідні дні та виконання завдань, позивачем не надано, у табелях обліку робочого часу за січень-березень 2017 року такі відмітки відсутні.

Крім цього наголошує, що суд залишив поза своєю увагою ту обставину, що у разі якщо працівник як компенсацію обрав отримання іншого дня відпочинку, а не подвійну оплату, та не скористався нею, то законодавство не передбачає виплату компенсації за інший день відпочинку при звільненні.

У наданому відзиві ОСОБА_2, вважаючи доводи апеляційної скарги такими, що ґрунтуються на довільному трактуванні положень ст.ст 107, 117 КЗпП України, а рішення суду - законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу ПАТ «Міський комерційний банк» залишити без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що районний суд цілком законно визнав повідомлені банком причини неявки в судове засідання 06 листопада 2017 року неповажними і здійснив заочний розгляд справи, оскільки відповідачем не було надано жодних належних письмових доказів на підтвердження факту відсутності коштів у кошторисі на оплату відряджень працівників банку, а подання клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції не відповідало вимогам відповідних процесуальних норм.

Позивач вказує, що суд, стягуючи на його користь компенсацію за роботу у вихідні та святкові дні у подвійному розмірі, правомірно застосував положення ст.ст. 72, 107 КЗпП України, зважаючи на відсутність у нього можливості використати 32 дня відпочинку та подальше звільнення у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору.

Зазначає, що ПАТ «Міський комерційний банк» тривалий час на запит суду не надавались документи, які стосуються предмету спору, зокрема табелі обліку робочого часу за лютий-березень 2017 року, що ставить під сумнів правильність ведення відповідачем обліку робочого часу працівників. Надані скаржником вказані документи вже на стадії апеляційного розгляду, у відповідності до приписів ч. 8 ст. 83, п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у справі.

Натомість ним надані всі наявні письмові докази його виходу на роботу у вихідні та святкові дні, а саме, накази про відрядження, копії квитків на потяг, копії процесуальних документів судів із відмітками канцелярії, копії аркушів журналів реєстрації входу-виходу працівників до приміщення ПАТ «Міський комерційний банк», з чого вбачається, що, оскаржуючи заочне рішення, відповідачем не враховані наявні у справі докази (розпорядчі та бухгалтерські документи), які ним же створені та перебувають у його володінні.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши в режимі відеоконференції пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ПАТ «Міський комерційний банк» компенсації за вихід на роботу у вихідні та святкові дні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування доводів позивача про те, що під час його трудових відносин йому було компенсовано роботу у вихідні дні іншими днями відпочинку або після звільнення позивача останньому було сплачено грошову компенсацію. Суд зазначив, що всупереч ст. 72 КЗпП України, відповідач не виконав домовленості щодо надання позивачеві за роботу у вихідні дні інших днів відпочинку, і така можливість у зв'язку зі звільненням ОСОБА_2 з роботи втрачена, отже відповідач зобов'язаний компенсувати роботу позивача у вихідні дні у грошовій формі у визначеному ст. 107 КЗпП України подвійному розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення сум компенсації по тимчасовій непрацездатності за рахунок підприємства та за рахунок ФСС, районний суд констатував, що позивачем такі вимоги не доведені та на їх підтвердження не надано відповідного розрахунку.

Судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення сум компенсації по тимчасовій непрацездатності за рахунок підприємства та за рахунок ФСС не оскаржується, тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним вище висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що наказом уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» від 03 грудня 2015 року № 359-П ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду начальника управління примусового стягнення заборгованості ПАТ «Міський комерційний банк» за строковим трудовим договором на період з 03 грудня 2015 року по 19 березня 2016 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом (т. 1 а.с. 9, 52-53).

Згідно з наказом від 04 січня 2016 року № 11-01-К позивач був переведений на посаду начальника управління позовної роботи, про що свідчить запис у трудовій книжці (т. 1 а.с. 10-11).

В подальшому, між банком та ОСОБА_5 укладались додаткові угоди до строкового трудового договору від 03 грудня 2015 року щодо пролонгації його дії. Так, додатковою угодою від 18 березня 2016 року строк дії договору, визначений у п. 1.4, продовжений до 30 червня 2016 року (т. 1 а.с. 54), додатковою угодою від 30 червня 2016 року строк дії трудового договору продовжений до 30 вересня 2016 року (т. 1 а.с 55), додатковою угодою від 30 вересня 2016 року строк дії договору пролонговано до 31 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 56), додатковою угодою від 31 жовтня 2016 року строк дії договору продовжено до 30 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 57), і останньою додатковою угодою від 23 грудня 2016 року строк дії строкового трудового договору визначений до 31 березня 2017 року (т. 1 а.с. 58).

Наказом № І-20-ОС від 30 березня 2017 року ОСОБА_2, начальника управління позовної роботи, було звільнено з займаної посади з 31 березня 2017 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України (т. 2 а.с. 37). Цим же наказом вирішено виплатити позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 17 календарних днів.

Відповідно до копії листка непрацездатності, виданого 30 березня 2017 року ДП «СМСЧ № 18 МОЗ України», ОСОБА_2 перебував на амбулаторному режимі лікування з 30 березня по 07 квітня 2017 року (т. 1 а.с. 12).

Видатковий касовий ордер № 11-14 від 31 березня 2017 року свідчить, що ПАТ «Міський комерційний банк» було перераховано ОСОБА_2 16907,27 грн як зарплату за березень 2017 року, які позивачем були отримані особисто (т. 2 а.с. 38).

10 квітня 2017 року позивач звернувся до уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» з письмовою вимогою про проведення з ним повного розрахунку, зокрема, щодо виплати компенсації за 32 дні невикористаного відгулу за роботу у вихідні дні, а саме: 13, 14, 21 лютого 2016 року, 07, 20, 27 березня 2016 року, 02, 09, 16, 30 квітня 2016 року, 03, 07, 09, 21, 22 травня 2016 року, 18 червня 2016 року, 03 липня 2016 року, 10, 17, 18 вересня 2016 року, 02, 09, 14, 22, 23 жовтня 2016 року, 10, 11 грудня 2016 року, 28, 29 січня 2017 року, 05, 18, 19 лютого 2017 року (т. 1 а.с. 14-16).

З платіжного доручення № 10 від 11 квітня 2017 року вбачається, що ПАТ «Міський комерційний банк» на рахунок банка отримувача ПАТ КБ «ПриватБанк» було перераховано 16531,1 грн, призначення платежу - виплата заробітної плати за другу половину березня 2017 року при звільненні ОСОБА_2 для поповнення картки НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 42). Позивач під час розгляду справи районним судом, вказував, що наведена сума коштів є заробітною платою та компенсацією за невикористану відпустку.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення компенсації за роботу у вихідні дні та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, ОСОБА_2 вказував, що при його звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку по наведеним у позові виплатам.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Приписами ст. 71 КЗпП України передбачена можливість залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні у виняткових випадках за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. У відповідності до вимог ст. 72 Кодексу робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст. 107 цього Кодексу.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі працівникам, які одержують місячний оклад, у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Крім цього, на бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку (ч. 3 ст. 107 КЗпП України).

Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши в повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення компенсації за роботу у вихідні дні, оскільки роботодавцем не був дотриманий встановлений трудовим законодавством порядок оплати (надання компенсації) за роботу у святкові і неробочі дні.

Так, ОСОБА_2 звільнено з посади начальника управління позовної роботи ПАТ «Міський комерційний банк» з 31 березня 2017 року. У період з 30 березня по 07 квітня 2017 року він перебував на лікарняному. 11 квітня 2017 року йому було виплачено 16531,1 грн заробітної плати.

На підставі наказів про відрядження уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію у період трудових відносин з відповідачем ОСОБА_2 направлявся у відрядження, а саме:

згідно з наказом № VII-44-К від 14 вересня 2016 року - був направлений з 18 по 19 вересня 2016 року до м. Дніпро для представництва інтересів банку в Дніпровському господарському апеляційному суді (т. 1 а.с. 59-62);

згідно з наказом № VII-50-К від 07 жовтня 2016 року - був направлений з 13 по 14 жовтня 2016 року до м. Дніпро для участі у судовому засіданні Господарського суду Дніпропетровської області (т. 1 а.с. 63-64);

згідно з наказом № VII-63-К від 09 грудня7 жовтня 2016 року - був направлений з 11 по 13 грудня 2016 року до м. Дніпро для представництва інтересів банку в Дніпровському окружному адміністративному суді (т. 1 а.с. 65-66);

згідно з наказом № ІII-06-ОС від 27 січня 2017 року - був направлений з 29 по 30 січня 2017 року до м. Дніпро для представництва інтересів банку в Дніпровському господарському апеляційному суді (т. 1 а.с. 69-70).

На підставі наказів про роботу у вихідний день ОСОБА_2 у зв'язку з робочою необхідністю було наказано вийти на роботу у наступні дні:

згідно з наказом № ІV-03-К від 12 лютого 2016 року - вийти на роботу 13 та 14 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 213);

згідно з наказом № ІV-04-К від 19 лютого 2016 року - вийти на роботу 21 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 214);

згідно з наказом № ІV-05-К від 04 березня 2016 року - вийти на роботу 07 березня 2016 року (т. 1 а.с. 215);

згідно з наказом № ІV-06-К від 18 березня 2016 року - вийти на роботу 20 березня 2016 року (т. 1 а.с. 216);

згідно з наказом № ІV-07-К від 25 березня 2016 року - вийти на роботу 27 березня 2016 року (т. 1 а.с. 217);

згідно з наказом № ІV-09-К від 01 квітня 2016 року - вийти на роботу 02 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 218);

згідно з наказом № ІV-10-К від 08 квітня 2016 року - вийти на роботу 09 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 219);

згідно з наказом № ІV-11-К від 15 квітня 2016 року - вийти на роботу 16 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 220);

згідно з наказом № ІV-12-К від 29 квітня 2016 року - вийти на роботу 30 квітня та 03 травня 2016 року (т. 1 а.с. 221);

згідно з наказом № ІV-13-К від 06 травня 2016 року - вийти на роботу 07 та 09 травня 2016 року (т. 1 а.с. 222);

згідно з наказом № ІV-14-К від 20 травня 2016 року - вийти на роботу 21 та 22 травня 2016 року (т. 1 а.с. 223);

згідно з наказом № ІV-17-К від 17 червня 2016 року - вийти на роботу 18 червня 2016 року (т. 1 а.с. 224);

згідно з наказом № ІV-18-К від 02 липня 2016 року - вийти на роботу 03 липня 2016 року (т. 1 а.с. 225);

згідно з наказом № ІV-24-К від 09 вересня 2016 року - вийти на роботу 10 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 226);

згідно з наказом № ІV-25-К від 16 вересня 2016 року - вийти на роботу 17 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 227);

згідно з наказом № ІV-26-К від 30 вересня 2016 року - вийти на роботу 02 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 206);

згідно з наказом № ІV-27-К від 07 жовтня 2016 року - вийти на роботу 09 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 207);

згідно з наказом № ІV-28-К від 21 жовтня 2016 року - вийти на роботу 22 та 23 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 208);

згідно з наказом № ІV-36-К від 09 грудня 2016 року - вийти на роботу 10 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 209);

згідно з наказом № ІV-03-ОС від 27 січня 2017 року - вийти на роботу 28 січня 2017 року (т. 1 а.с. 210);

згідно з наказом № ІV-05-ОС від 03 лютого 2017 року - вийти на роботу 05 лютого 2017 року (т. 1 а.с. 211);

згідно з наказом № ІV-08-ОС від 17 лютого 2017 року - вийти на роботу 18 та 19 лютого 2017 року (т. 1 а.с. 212).

Отже, беручи до уваги наведені вище накази, той факт, що дні відряджень 18 вересня, 14 жовтня, 11 грудня 2016 року та 29 січня 2017 року припадали на святкові та вихідні дні, районний суд дійшов вірного висновку, що загалом ОСОБА_2 у 2016-2017 роках відпрацьовано у вихідні та святкові дні 32 дня, і ці дні, відповідно до норм трудового законодавства, повинні були компенсуватись позивачу наданням інших днів відпочинку, які в наказах роботодавця про роботу у вихідний день конкретно не зазначались. Відповідачем не надано жодних доказів на спростування доводів позивача про те, що під час трудових відносин останньому було компенсовано роботу у вихідні дні іншими днями відпочинку. Отже, твердження відповідача про те, що суд першої інстанції не з'ясував, чи звертався позивач із заявами про надання відгулів, є безпідставним, оскільки обов'язок доказування покладений на сторони, а отже саме банк мав доводити факт надання ОСОБА_2 інших днів відпочинку за відпрацьований час.

Твердження апеляційної скарги про те, що наказами було передбачено надання працівнику іншого дня відпочинку, а не компенсація відпрацьованого часу у подвійному розмірі, до уваги не береться. Так, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, така можливість у зв'язку зі звільненням ОСОБА_2 з роботи втрачена, а відпрацьований позивачем час залишився без відповідної оплати, оскільки у матеріалах даної цивільної справи відсутні докази, які б підтверджували нарахування та виплату грошової компенсації у визначеному ст. 107 КЗпП України подвійному розмірі за роботу у вихідні та святкові дні. Про відсутність нарахування та виплати зазначеної компенсації свідчать розрахункові листки ОСОБА_2 за лютий 2016 року - березень 2017 року (т. 2 а.с. 49-61, 43).

Відповідачем до апеляційної скарги на підтвердження її доводів щодо відсутності доказів, які б свідчили про присутність ОСОБА_2 на робочому місці у вихідні дні та виконання завдань, додані табелі обліку робочого часу за січень-березень 2017 року, проте вказані докази не є вирішальними при розв'язанні даного спору. Апеляційний суд погоджується з доводами відзиву позивача про те, що саме на відповідача покладено обов'язок забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, і неналежність такого обліку не свідчить автоматично про недоведеність заявлених ОСОБА_2 вимог з огляду на представлені ним докази. Крім цього, зазначені відповідачем табелі обліку робочого часу не були предметом дослідження у суді першої інстанції, а у апеляційній скарзі відсутні посилання на те, що вони не були надані до суду першої інстанції з причин, які об'єктивно не залежали від скаржника.

Матеріалами даної цивільної справи (т. 1 а.с. 59-70) підтверджено вихід позивачем на роботу 18 вересня 2016 року, 14 жовтня 2016 року, 11 грудня 2016 року, 29 січня 2017 року та виконання ОСОБА_2 посадових обов'язків під час відряджень, зокрема, ним надано копії квитків на потяг, процесуальні документи з відміткою про отримання канцеляріями судів, відповідні процесуальні документи, де позивача вказано як особу, що бере участь у справі в якості представника банку. Вказані докази стороною відповідача жодним чином не спростовано. Отже, є необгрунтованими посилання відповідача на безпідставне визначення судом першої інстанції 32-х днів, за які на користь ОСОБА_2 стягнуто компенсацію, замість 29 днів, які як вважає банк підтверджені документально. Тобто, матеріали даної цивільної справи місять 26 наказів, що стосуються заявлених позивачем вимог: 22 - про роботу у вихідний день (за 28 днів) та 4 - про відрядження, що припадали на вихідні дні (4 дні).

Крім цього, ОСОБА_2 на підтвердження заявлених вимог (крім наказів про виходи на роботу у вихідні дні) надано також копії аркушів журналів реєстрації входу-виходу працівників із приміщення ПАТ «Міський комерційний банк» (т. 1 а.с. 71-89), з яких вбачається, що у визначені наказами дні позивач виходив на роботу. У журналах відображено не лише дату, а і час виходу позивача на роботу та час, коли він залишав приміщення банку.

Суд першої інстанції ухвалою від 11 травня 2017 року витребовував у відповідача витяги з електронної системи обліку інформації банку щодо входу-виходу ОСОБА_2 до приміщення товариства у спірні дні, проте ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем зазначена інформація надана не була. Виходячи з цього, апеляційний суд вважає, що банком у належний спосіб не спростовано вихід позивача на роботу у конкретні вихідні дні.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що роботодавцем не був дотриманий встановлений трудовим законодавством порядок оплати (надання компенсації) за роботу у святкові і неробочі дні, а отже суд правильно, з урахуванням приписів ст.ст. 107, 116 КЗпП України, стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 59840 грн компенсації за роботу у вихідні та святкові дні, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги про безпідставність посилання суду на ст.ст. 21, 72, 107 КЗпП України не беруться до уваги колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи наведену норму та наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації за роботу у святкові та вихідні дні з підстав, наведених вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 11 квітня 2017 року (дати звернення ОСОБА_2 з вимогою про виплату коштів у зв'язку зі звільненням) по день винесення рішення у сумі 132770 грн, який був розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 та середньоденної заробітної плати позивача.

Не є підставою для скасування судового рішення доводи апеляційної скарги про недотримання судом першої інстанції порядку винесення заочного рішення у справі відповідно до процесуальних норм.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 224 ЦПК України (в редакції, чинній на дату ухвалення заочного рішення - 06 листопада 2017 року) у разі неявки в судове засідання відповідача, яким належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою від 28 квітня 2017 року суддя Прилуцького міськрайонного суду відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Міський комерційний банк» про стягнення компенсації за роботу у вихідні дні та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні (т. 1 а.с. 21). Копія даної ухвали разом із судовими повістками про виклик у судове засідання на 11 травня 2017 року була надіслана відповідачу за двома зазначеними у позові адресами та була отримана адресатом, про що свідчать відмітки у повідомленнях про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 23, 24).

Про належну обізнаність ПАТ «Міський комерційний банк» про наявність у суді вказаної цивільної справи та відкриття провадження у справі свідчить факт оскарження відповідачем в апеляційному порядку ухвали від 28 квітня 2017 року про відкриття провадження у справі (т. 1 а.с. 95-96), яка за результатом апеляційного розгляду, у ході якого приймав участь представник банку, ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 20 вересня 2017 року була залишена без змін (т. 1 а.с. 183-184).

У подальшому розгляд справи був призначений на 06 листопада 2017 року, про що відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджено відмітками у повідомленнях про вручення поштового відправлення (повістки) на ім'я ПАТ «Міський комерційний банк» (т. 2 а.с. 4, 5).

28 жовтня 2017 року представник відповідача поштою надіслав до суду заяву про зупинення провадження у справі у зв'язку із поданням касаційної скарги до ВССУ (т. 2 а.с. 7).

У судове засідання, яке відбулось 06 листопада 2017 року, представник відповідача не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, при цьому позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, у зв'язку з чим районний суд дійшов законного висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі (т. 2 а.с. 15 зворот).

Посилання скаржника про залишення судом поза увагою його клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки відповідне клопотання подавалось до апеляційного суду під час розгляду апеляційної скарги ПАТ «Міський комерційний банк» на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду про відкриття провадження від 28 квітня 2017 року, яке в подальшому було задоволено апеляційним судом (т. 1 а.с. 160-164, 166).

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 158-1 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату ухвалення рішення) клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь.

З матеріалів справи вбачається, що з відповідним клопотанням про проведення 06 листопада 2017 року судового засідання у режимі відеоконференції у встановлений законом строк ПАТ «Міський комерційний банк» не звертався.

Є довільним тлумаченням правових норм посилання відповідача на проведення процедури ліквідації банку і неможливість у зв'язку із цим стягнення заявленої ОСОБА_2 суми, оскільки позивач просив стягнути не вихідну допомогу при звільненні, як про це вказує банк у апеляційній скарзі, а компенсацію за роботу у вихідні дні, що є частиною заробітної плати працівника.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ПАТ «МІСЬКИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК» залишити без задоволення, а заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий Судді: