Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 209/3664/15-ц

провадження № 61-1284 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Котушенко С. П., Красвітної Т. П., Романюк М. М., від 6 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 7 жовтня 2005 року по 6 лютого 2015 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 16 грудня 2005 року вони придбали будинок по АДРЕСА_1 з оформленням права власності на відповідача. Посилаючись на те, що ОСОБА_5 не визнає його право на вказане майно, позивач просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частку зазначеного будинку для реєстрації цього права в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Замкової Я. В. від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки у спірному будинку були здійснені самочинні перепланування, доказів узаконення самочинно здійснених перепланувань та прибудов сторонами не надано, тому поділити спірний будинок неможливо.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку будинку по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач ставив питання не про виділ майна із спільного майна подружжя на підставі статей 364, 367 ЦК України, а про його поділ на підставі статей 60, 70 СК України, тому вважав за можливе визнати за ним право власності на Ѕ частку спірного майна.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в суд першої інстанції в своєму рішенні не посилався на норми статей 364, 367 ЦК України, а керувався положеннями статей 368, 376 ЦК України, оскільки в спірному будинку були проведені самочинні перепланування. Вирішуючи спір тільки на підставі норм сімейного права, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми цивільного законодавства.

У лютому 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких він посилається на те, що він ставив питання про визнання за ним частки у спільному майні подружжя, а не про її виділ в натурі. Спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя, відповідач не довела протилежного.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

9 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 7 жовтня 2005 року по 6 лютого 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу ними було придбано будинок по АДРЕСА_1 у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, право власності на який було оформлено на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружин та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин 2, 3 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Поділ між подружжям об'єкта незавершеного будівництва з урахуванням ступеня його готовності за статтею 331 ЦК України є можливим лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні статті 376 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146.

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій; прибудова - вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до технічного паспорту на спірний будинок, виданого обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», він має самочинне перепланування з самочинним зменшенням загальної площі з 62, 5 кв. м. на 61, 7 кв. м. та самочинним зменшенням жилої площі з 45, 2 кв.м. на 40, 5 кв.м.

Таким чином, самочинно перепланований будинок № 10 по вул. Володарського у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської областіне може бути об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між сторонами.

Питання щодо його поділу може розглядатися лише після визнання права власності на нього згідно Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництвата житлово-комунального господарства України від 24 квітня 2015 року № 79.

Проте, апеляційний суд визнав право власності на Ѕ частку вказаного житлового будинку за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, залишивши поза увагою зміст статті 376 ЦК України.

Як вбачається із позовної заяви (т. 1 а.с. 1-4) ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на Ѕ частку спірного будинку з метою подальшої реєстрації цього права в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, зазначаючи реєстраційну службу Дніпродзержинського міського управління юстиції в якості третьої особи у даній справі.

Крім того, позивач просив визнати його право на Ѕ частку самочинно переобладнаного будинку із зазначенням загальної площі 62, 5 кв.м. та житлової площі 45, 2 кв.м., яка не відповідає фактичним даним загальної та житлової площі відповідно до технічного паспорту на спірний будинок.

Отже, пред'явлення позову в такій редакції свідчить про намір позивача на узаконення судовим рішенням самочинно реконструйованого будинку з державною реєстрацією такого майна.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач просив визнати право власності на Ѕ частку вказаного майна як об'єкт спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 60 СК України, не ґрунтується на матеріалах справи і вимогах закону.

Натомість суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про неможливість поділу спірного будинку, до складу якого входять самочинно переплановані об'єкти нерухомого майна.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно з статтею 413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 липня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта