Справа № 742/3562/17 Провадження № 22-ц/795/443/2018 Головуючий у I інстанції - Зарічна Л. А. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Бобрової І.О.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря: Зіньковець О.О.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - місто Прилуки,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 08.02.2018,

У С Т А Н О В И В:

15 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, в якій просила зобов'язати останню усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою, а саме прибрати паркан із належної їй земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для забезпечення їй вільного і безперешкодного доступу до задньої стіни розташованого на ній сараю, позначеного на плані в технічному паспорті літерою Б-1; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Зазначає, що проживає у будинку АДРЕСА_1, який належить їй на підставі договору дарування. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, була приватизована нею після набуття у власність будинку і вона вільно нею користувалася доки власник суміжної земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_2, ОСОБА_3 не встановила навколо свого подвір'я паркан та при цьому порушила межу між вказаними земельними ділянками.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено на підставі ст..267 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, апелянт зазначає, що згідно з висновком земельно-технічної експертизи, межа між суміжним земельними ділянками, які належать сторонам по справі, має проходити на відстані 65 см від одного кута сараю та 45 см від іншого кута сараю.

Лише в судовому засіданні було достовірно встановлено, що за сараєм мається земельна ділянка, площею 2,9 кв.м., яка належить позивачу, проте нею користується відповідач, оскільки паркан встановлений до кутів сараю з обох боків і сторони користуються земельними ділянками саме в тих межах, які були визначені парканом, а не державними актами.

Крім того, відповідно до відповіді виконкому Прилуцької міської ради на звернення позивача, задня стіна її сараю розташована у дворі сусідки.

Таким чином, було достовірно встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою за сараєм. Прим цьому, якщо позивачем був обраний не ефективний спосіб захисту у позові, то суд відповідно до викладеної в позові вимоги міг визначити у своєму рішенні інший ефективний спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Також судом безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки в даному випадку має місце триваюче правопорушення, на які позовна давність не поширюється (позиція Верховного Суду України в ухвалі від 23.10.2003).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Так, відповідач зазначає, що сторони з моменту набуття права власності на будинки, після приватизації земельних ділянок і до цього часу не змінювали паркан та не відновлювали межу між їхніми земельними ділянками відповідно до меж, визначених державним актами на право власності на земельні ділянки, що підтверджується висновком експерта №С-471 та наданими експертом поясненнями до висновку. Даний висновок повністю спростовує доводи апелянта, що саме відповідач встановила паркан та перегородила прохід.

Позивач особисто перегородила зі сторони своєї земельної ділянки доступ до сараю Б-1 шляхом встановлення дерев'яної конструкції, що вбачається з наданих нею ж фотознімків. А отже, враховуючи, що межову споруду паркан встановлювали попередні власники, що межова споруда не змінювалась з часу її встановлення попередніми власниками, повністю спростовуються доводи позивача, що відповідач захватила частину її земельної ділянки шляхом встановлення паркану.

Жодних перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачу відповідач не чинила.

Відповідач дійсно під час розгляду справи заперечила позивачу у встановленні паркану на відстані 1 м. від стіни сараю Б-1, оскільки це порушить межу, визначену державними актами на право власності на земельні ділянки як позивач так і відповідача.

При встановленні обставин, що паркан встановлювався попередніми землекористувачами, позивач як власник земельної ділянки має право вимагати від відповідача як власникам сусідньої земельної ділянки лише сприяння у відновленні межових знаків у випадках, коли вони перемістились або стали невиразними не з її вини, а не зобов'язати її відновити межові знаки за власний рахунок.

Доказів того, що позивачу створюються перешкоди для обслуговування сараю, позивачем не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Позивач вказала, що знала про існування порушень з часу приватизації своєї земельної ділянки, але за захистом свого порушеного права не зверталася та не змогла навести будь-яких доказів поважності пропуску строку звернення до суду за захистом свого порушеного права в межах строків позовної давності.

З вказаним висновком колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову.

Враховуючи вищенаведене, у суду першої інстанції не було підстав для застосування ч.4 ст.267 ЦПК України і відмовляти в позові з підстав спливу позовної давності.

Вказане спростовує відповідні заперечення відповідача, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Судом по справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником будинку № АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 13.05.2003 (а.с. 6, 7).

Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок, площею 1000 кв.м. належить позивачу на праві приватної власності відповідно до рішення 24 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради від 29 травня 2007 року ( а.с.5).

Відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 грудня 2004 року (а.с.35-38).

Земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок, площею 491 кв.м., належить відповідачу на праві приватної власності відповідно до рішення 24 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради від 29 травня 2007 року, що вбачається із копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 ( а.с.32).

Земельні ділянки сторін мають спільну межу розміром 23,22 м.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 зазначила, що відповідач встановила навколо свого подвір'я паркан та порушила межу між земельними ділянками, внаслідок чого пригородила частину її земельної ділянки, що знаходиться позаду сараю позивача.

З приводу вказаного порушення позивач зверталася до органу місцевого самоврядування. Згідно з відповіддю Прилуцького міського голови від 12.06.2017 № 012-10/С-865 з приводу виявленого порушення з ОСОБА_3 було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення в подальшому порушень норм добросусідства (а.с.21).

За клопотанням позивача у справі ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 04.12.2017 була призначена та проведена судова будівельно-технічна експертиза.

Відповідно до Висновку експерта № С-471 судової будівельно-технічної експертизи від 20.12.2017, на час перевірки та обміру суміжної межі між землевласниками експертом було встановлено, що довжина межі збільшилась за рахунок її викривлення до кутів сараю «Б-1», довжина якого становить 7,21 метра, який знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 і являється її власністю. Від одного кута сараю до межі 0,45 метра і від другого кута 0,41 метра. За рахунок чого площа земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 збільшилась за рахунок захвата земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2, на площу 2,9 метра. Встановлено, що площі земельних ділянок, зазначених у державних актах на земельну ділянку ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1, за рахунок зміни місця розташування суміжної межі в місці розташування її сараю «Б-1» зменшилася на 2,9 кв.м. і на час перевірки становить 997,10 кв.м., а земельна ділянка ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2, за рахунок захвата збільшилась на 2,9 кв.м. і становить 493,90 кв.м., що не відповідає площам, вказаним у державних актах. Також встановлено, що за сараєм «Б-1», що належить ОСОБА_2 на місці розташування межі огорожа відсутня. День та час встановлення огорожі, яка на час огляду знаходиться на суміжній межі між спірними земельними ділянками експерту встановити не має можливості в зв'язку зі зміною власників цих домоволодінь.

Вказані висновки експерта спростовують заперечення ОСОБА_3, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо відсутності порушень прав позивача з боку відповідача.

Згідно з статтею 90 ч.2 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню.

Оскільки положеннями ЗК України передбачено спеціальний порядок набуття права власності і права користування земельними ділянками, то самовільне зайняття особами земельних ділянок чи їх частини є незаконним і не породжує у таких осіб прав на ці ділянки.

Відповідно до частин 1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦПК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п.«г», «е» ч.1 ст.91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

З огляду на викладене вище, достовірно був встановлений факт неправомірного використання відповідачем частини земельної ділянки позивача, а збільшення суміжної межі за рахунок її викривлення до кутів сараю Б-1 зі встановленням ділянок паркану довжиною 0,45 м. та 0,41 м. до першого та другого кутів сараю створює перешкоди позивачу з боку відповідача у користуванні частиною земельної ділянки розміром 2,9 м за сараєм, що належить позивачеві і позначений на плані літерою «Б-1», а також перешкоджає доступу до задньої стіни сараю Б-1.

Доводи відповідача щодо встановлення паркану (в тому числі ділянок паркану довжиною 0,45 м. та 0,41 м. до першого та другого кутів сараю) колишніми власниками будинку спростовується технічною документацією до Державного акту 0/08 852 00127 на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 де в Пояснювальній записці вказано: «Місцеположення кутів зовнішніх меж землекористування детально досліджене і встановлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості в присутності землекористувача і узгоджено з суміжними землекористувачами, про що складений акт. При узгодженні зовнішніх меж земельної ділянки зацікавленими сторонами претензій не заявлено» (а.с.13). Вказана інформація в пояснювальній записці узгоджується з Актом від 12.01.2006 в якому відображений абрис земельної ділянки і з якого вбачається, що спільна межа розміром 23,22 м між земельними ділянками сторін проходить за сараєм Б-1. Вказаний акт підписано компетентними особами, сусідами, в тому числі і відповідачем ОСОБА_3 (а.с.16). Посилання останньої на висновок експерта щодо того, що паркани були встановлені колишніми власниками, а спір виник між новими власниками земельних ділянок, колегія суддів до уваги не приймає. Наявність паркану між суміжними земельними ділянками сторін останні не заперечують, однак спір виник не через весь паркан, а через дві ділянки паркану, які примикають до обох кутів задньої стінки сараю Б-1, що належить позивачеві, через які вона позбавлена можливості користуватися земельною ділянкою площею 2,9 метра, яка знаходиться за сараєм. Факт встановлення саме цих ділянок паркану відповідачем останньою не спростовано. Порушення норм добросусідства також встановлено під час перевірки звернення ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Прилуцької міської ради (а.с.21). Представник відповідача під час розгляду справи не заперечував того, що ОСОБА_3 обслуговує вказаний паркан зі сторони своєї земельної ділянки. Збільшення земельної ділянки відповідача на 2,9 метра за рахунок земельної ділянки позивача та перешкоджання в користуванні цією частиною земельної ділянки позивачем доведено.

З огляду на викладене вище колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального права та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Позов підлягає частковому задоволенню через те, що позивач просила усунути перешкоди в користуванні всією земельною ділянкою, що належить їй, а також вимагала прибрати паркан з належної їй земельної ділянки. Після проведення судової будівельно-технічної експертизи від 20.12.2017 позивач позовні вимоги не зменшувала та не уточнювала. Як вказувалося вище, позовні вимоги доведені позивачем лише щодо позбавлення відповідачем її права користування земельною ділянкою розміром 2,9 метра, що знаходиться за сараєм Б-1 через встановлення двох ділянок паркану, які викривили межу та безпідставно збільшили розмір земельної ділянки відповідача на 2,9 метри. З огляду на це, а також положення ст. 5 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе в межах заявлених позовних вимог, зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні частиною належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, а саме: прибрати частину паркану розміром 0,45 метра від першого кута та 0,41 метр від другого кута сараю Б-1 (кути торцевої та задньої стіни сараю) за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, до земельної ділянки від точки «Б» до точки «В» (за планом меж за державним актом на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3.), що межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 та належить ОСОБА_3 (кадастровий номер НОМЕР_4 за адресою АДРЕСА_2), для забезпечення ОСОБА_2 доступу до задньої стіни розташованого на її земельній ділянці сараю, позначеного на плані в технічному паспорті літерою Б-1.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги, що межа має проходити на відстані 65 см від одного кута сараю належними доказами не підтверджені, тому до уваги не приймаються.

Заперечення відповідача щодо наявного дерев'яного щита (дерев'яної конструкції) зі сторони земельної ділянки позивача біля спірної ділянки паркану, не є підставою для відмови в позові, оскільки спір виник не через вказаний дерев'яний щит зі сторони земельної ділянки позивача, а через дві ділянки паркану, наявність яких доведена і через які земельна ділянка відповідача неправомірно збільшилася.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам. При зверненні з позовом позивач сплатила 640 грн судового збору (а.с.1), за проведення експертизи сплачено 3960 грн (а.с.78-79). Судові витрати ОСОБА_2 в суді першої інстанції становлять 4600 грн (640+3960=4600). При подачі апеляційної скарги сплата судового збору в сумі 960 грн позивачеві ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16.03.2018 була відстрочена до ухвалення у справі судового рішення.

З врахуванням принципу пропорційності, визначеного ст. 141 ЦПК, обставин справи та часткового задоволення вимог немайнового характеру, колегія суддів вважає, що відшкодуванню ОСОБА_2 підлягає 90% судових витрат понесених позивачем в суді першої інстанції, а саме - 4140 грн (4600 х 90 : 100 = 4140). Розмір судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 960 грн підлягає стягненню зі сторін на користь держави також з врахуванням принципу пропорційності, а саме, з ОСОБА_2 підлягає стягненню 96 грн (10% від 960 грн. Розрахунок: 960 х 10 : 100 = 96), а з ОСОБА_3 - 864 грн (90% від 960 грн. Розрахунок: 960 х 10 : 100 =864).

Керуючись ст. 141,367, 374, 376 ч.1 п.4, 381- 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні частиною належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, а саме: прибрати частину паркану розміром 0,45 метра від першого кута та 0,41 метр від другого кута сараю Б-1 (кути торцевої та задньої стіни сараю) за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, до земельної ділянки від точки «Б» до точки «В» (за планом меж за державним актом на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3.), що межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 та належить ОСОБА_3 (кадастровий номер НОМЕР_4 за адресою АДРЕСА_2), для забезпечення ОСОБА_2 доступу до задньої стіни розташованого на її земельній ділянці сараю, позначеного на плані в технічному паспорті літерою Б-1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 4140 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в сумі 96 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в сумі 864 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, як касаційної інстанції, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 29.03.2018.

Головуючий:Судді: