Копія Провадження №2/592/505/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Катрич О.М.

за участю секретаря Хуторянської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

Позивачка свої вимоги мотивує тим, що проживає у житловому будинку за адресою: м. Суми, вул. Лепехівська, б. 10 зі своїм сином та його родиною. Вказаний будинок вона будувала разом із своїм чоловіком ОСОБА_6, який помер 13.08.2012 року. Після введення будинку до експлуатації 44/100 частин вказаного житлового будинку вона оформила на себе, 44/100 оформила на сина ОСОБА_2, 12/100 частин будинку належали її чоловіку, а після його смерті належать їй на підставі свідоцтва про право власності на спадщину.

З недавнього часу стосунки з сином, невісткою та внучкою дуже зіпсувались. Вони її ображають, женуть з дому, роблять перешкоди у користуванні своїм майном, забрали усі правовстановлюючі документи на будинок, погрожують вчиняти насильство, з чим позивачка неодноразово зверталася до виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради та поліції.

Через вказані обставини у 2016 році позивачка вирішила виділити свою частку будинку у натурі і відокремитись від родини відповідача. Але їй стало відомо, що на цей час вона є власницею лише 12/100 частин будинку, а 44/100 частини, що належали їй на праві власності вона нібито подарувала синові. Згодом отримала у нотаріальній конторі копію договору дарування від 20.09.1996 року, за яким начебто подарувала відповідачу-частину будинку. Але вона свідомо нічого не дарувала відповідачу, вказаний договір не оформляла. У 1996 році вирішила оформити заповіт на свого сина, але часу займатися підготовкою документів не було і попросила сина оформити з нотаріусом заповіт та привезти їй підписати. Вважала, що підписала саме заповіт, а не договір дарування, який був укладений обманним шляхом. Тому просить визнати недійсним договір дарування 44/100 частин житлового будинку № 10 по вул. Лепеховська у м. Суми від 20 вересня 1996 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського нотаріального округу ОСОБА_7 за № 7793.

Позивачка та її представник-адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_9 у задоволенні позову просив відмовити та застосувати до позовних вимог позовну давність, надавши письмову заяву з цього приводу (а.с. 32) У судовому засіданні зазначив, що позивачка вже декілька разів зверталася до суду майже з аналогічними вимогами, вказуючи різні підстави для визнання договору дарування недійсним, у задоволенні яких їй було відмовлено. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1, будучи дієздатною особою розуміла значення своїх дій, добровільно підписала саме договір дарування, правильність якого посвідчив нотаріус. Вважає доводи позивачки надуманими.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, надіслав листа, в якому зазначив, що спірний договір виконаний і посвідчений з дотриманням вимог законодавства України. Посвідчувався договір на території його округу. Просить розглядати справу без його участі. (а.с. 26)

Третя особа ОСОБА_5, яка є онукою позивачки, надала заяву, в якій просить розглядати справу без її участі та зазначила, що укладений між сторонами 20.09.1996р. договір дарування є законним і немає жодних підстав для визнання його недійсним, позивач не надав суду доказів в підтвердження того, що договір був укладений внаслідок обману. До 1996р. вона вже укладала договори дарування, а тому була обізнана з правовою природою і наслідками таких договорів, порядком їх укладення і посвідчення. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми нині діючого Цивільного кодексу України. Проте згідно п.1, 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, цей кодекс набрав чинності з 01.01.2004р. і застосовується до тих цивільних відносин, що виникли починаючи з цієї дати. У даному ж випадку договір, що оспорюється позивачем, був укладений ще 20.09.1996р., а тому дія ЦК України від 16.01.2003р. на спірні правовідносини не розповсюджується. Твердження ОСОБА_1, що до 2016р. вона не знала про укладання договору дарування не відповідає дійсності, так як вона сама підписала цей договір і цей факт нею визнається. До того ж, сплив строк позовної давності стосовно заявлених ОСОБА_1 вимог. Просить відмовити у позові. (а.с. 49)

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що працював разом із ОСОБА_1 у 1996 році, яка була кранівником . Точної дати та часу не пам»ятає, але бачив як в один із днів на роботу до позивачки прийшов син та якийсь чоловік, вона спустилася з крану, який був поламаний і підписала документи. Це все відбувалося 2-3 хвилини. Які саме документи, з приводу чого були підписані, йому невідомо.

Свідок ОСОБА_11 у суді пояснив, що також працював з позивачкою, в один із днів-коли саме не пам»ятає, в середині робочого дня на роботу приїхав її син, вона спустилася з крану і підписала якісь документи, всі дуже поспішали.

Заслухавши пояснення позивача, її адвоката, а також адвоката відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 вересня 1996 року за договором дарування, засвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, копія якого є на а.с.8, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 44/100 часток жилого будинку з відповідною частиною надвірних, господарських та побутових будівель, розташованого в м. Суми, по вул. Лепехівській, 10, належні їй згідно свідоцтва про право власності, виданого Другою ОСОБА_3 державною нотконторою 29 червня 1979 року за №2-1432. (а.с. 3) До цього, 01.02.1982 року позивачка вже подарувала 44/100 частини належного їй вищевказаного домоволодіння сину ОСОБА_2, також вона подарувала 12/100 часток домоволодіння чоловіку ОСОБА_6

28.12.2010 року Ковпаківським районним судом м. Суми (головуючий-суддя Хитров Б.В.) у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування на підставі ст. 56 ЦК України 1963 року, в тому числі , посвідченого 20.09.1996 року, було відмовлено у зв»язку з тим, що позивачка не довела перед судом, що їх уклала внаслідок помилки. (а.с. 52,)

17.10.2012 року Ковпаківським районним судом м. Суми (головуючий-суддя Катрич О.М.) у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору довічного утримання, відновлення втраченого права власності на частину будинку було відмовлено з тих підстав, що стороною не було доведено. що спірний договір дарування укладався внаслідок обману, що відповідач її обманув, так як вона думала, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. (а.с. 54) Рішення судів першої інстанції були залишені без змін після перегляду їх в Апеляційному суді Сумської області. (а.с. 53, 55-56)

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Статтями 243, 244, 227 ЦК України 1963 року передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Відповідно до ст. 57 ЦК України 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно ст. 58 цього кодексу недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ч.4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у як ій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи вищевказані положення законодавства та обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження своїх доводів, а саме , що відповідач ввів в оману ОСОБА_1 при укладанні договору дарування, і не доведено того, що позивачка насправді мала намір скласти заповіт. Не заслуговують на увагу ті доводи, що ОСОБА_12 не розуміла зміст поняття заповіту та договору дарування, адже до 1996 року двічі у 1982 році укладала аналогічні договори, була дієздатною, працездатною особою. Інші обставини вже були встановлені вказаними вище судовими рішеннями. Під час розгляду даного позову свідки своїми показаннями не підтвердили обставини, на які посилалася позивачка, вони не бачили і не знають, які саме документи ОСОБА_1 підписували, з приводу чого тощо. Так, сама позивачка підтвердила те, що між сторонами тривалий час погані взаємовідносини, а тому вона вважає, що син не заслуговує на 44/100 частини будинку, які вона йому подарувала, бо став погано до неї відноситися. Разом з тим, законних підстав, передбачених нормами ЦК України, для визнання договору дарування від 20.09.1996 року недійсним судом не встановлено.

За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 13, 76, 141, 263, 265 ЦПК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Катрич

З оригіналом згідно: суддя О.М. Катрич