АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участі секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Відділ формування та ведення Реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення, зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа Відділ формування та ведення Реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення, зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, яку вона успадкувала від своїх рідних. З 1994 року вона мешкала у вказаній квартирі разом із своєю родиною, а саме - чоловіком ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач з 2005 року зареєстрований у вказаній квартирі. 29 вересня 2015 року набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між ними. Відповідач не бажає виселитися з належної їй квартири, знятися з реєстраційного обліку, він не приймає участі у благоустрої житла, до побутових речей ставиться неохайно. Відповідач був двічі засуджений, в тому числі і за ст.125 КК України, за нанесення їй тілесних ушкоджень, зловживає спритними напоями, проявляє до неї постійно агресію. Тому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, виселити відповідача з житлового приміщення за вказаною адресою без надання іншого житлового приміщення; зобов'язати Відділ формування та ведення Реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти відповідача з реєстраційного обліку за зазначеною адресою; стягнути з відповідача на її користь судовій збір.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності (а.с.162-164).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить рішення суду від 05 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити та задовольнити його зустрічні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 405 ЦК України також визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру (частину), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Проте, статтею 157 ЖК Української РСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Позивачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 червня 2005 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належить на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненком І.В. ОСОБА_3 належить право власності на іншу 1/2 частину вказаної квартири. Тобто, позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, право власності на яку набула в порядку спадкування (а.с.6-9).

Згідно довідки ЖБК №333 від 07 вересня 2016 року за у квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_3, син ОСОБА_4, колишній чоловік ОСОБА_2 та зять ОСОБА_6 (а.с.10).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 липня 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є повнолітнім, розірвано (а.с.12).

Позивач, звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, посилалася на те, що відповідач - її колишній чоловік ОСОБА_2, був двічі засуджений, в тому числі і за ст.125 КК України за нанесення їй тілесних ушкоджень. ОСОБА_2 зловживає спритними напоями, проявляє до неї постійно агресію, за місцем реєстрації характеризується негативно (а.с.3-5).

З матеріалів справи вбачається, вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Вказаним вироком суду встановлено, що у кімнаті квартири АДРЕСА_1, де мешкає ОСОБА_2, виявлено та вилучено вибухові речовини, які ОСОБА_2 незаконно зберігав за вищевказаною адресою (а.с.127, 128).

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Вказаним вироком суду встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_2 спричинив умисні легкі тілесні ушкодження ОСОБА_3 на грунті раптово виниклих неприязних стосунків (а.с.13).

Із характеристики, наданої головою ЖБК-333 від 02 квітня 2017 року за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 вбачається, ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, приводить додому сторонніх людей, у помешканні часті сварки (а.с.129).

Позивач ОСОБА_3 неодноразово зверталася до ГУ НПУ в Дніпропетровській області із заявами щодо погроз фізичної розправи відповідачем ОСОБА_2, та в ході проведених перевірок складалися адміністративні протоколи відносно ОСОБА_2 за п.2 ч.1 ст.173 КУпАП (а.с.124, 158, 159, 160).

За таких обставин, враховуючи, що наданими позивачем доказами підтверджується систематичне порушення відповідачем правил співжиття, а також за наявності вищевказаних вироків суду, за якими відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та враховуючи неодноразові звернення позивача до ГУ НПУ в Дніпропетровській області із заявами щодо неправомірної поведінки відповідача відносно позивача за результатами яких складалися адміністративні протоколи відносно ОСОБА_2 на підтвердження того, що вжиті зазначені заходи не дали позитивних результатів, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині виселення відповідача із спірної квартири, власником якої є позивач, посилаючись на те, що поведінка відповідача по відношенню до позивача послугувала причиною для ініціювання ОСОБА_3 розірвання шлюбу між сторонами, після чого ОСОБА_2 вчиняв по відношенню до позивача насильницькі дії, спричинивши їй легкі тілесні ушкодження, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності, а також притягувався до адміністративної відповідальності та правильно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 втратившим право користування вищезазначеним жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що спірна квартира не є власністю ОСОБА_3, а є спільним майном у власності подружжя спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності є безпідставними, оскільки ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та зазначена ухвала суду у встановленому законом порядку не оскаржувалася.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді