Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 362/6789/15-ц

провадження № 61-3201 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач 1 - ОСОБА_5,

відповідач 2 - ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Семенець Олександр Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді Савченко С. І., суддів: Білоконь О. В., Гуль В. В. від 21 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Семенець О. А., про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Позов мотивовано тим, що вона з ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 1980 року, який рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2013 року було розірвано.

Позивач зазначала, що через декілька років після одруження ОСОБА_5 успадкував після смерті своєї матері домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1, в якому вони проживали і проживають по теперішній час. За період перебування у шлюбі, вона разом з ОСОБА_5, за рахунок їх спільних трудових і грошових затрат, брала участь у капітальному ремонті будинку, внаслідок чого житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості.

У зв'язку з тим, що домовитися з ОСОБА_5 про поділ вказаного житлового будинку вони не можуть, ОСОБА_4 просила поділити його в натурі, шляхом виділення кожному з них певні приміщення та зобов'язати їх виконати конкретні будівельні роботи.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим позовом, в якому, крім вищезазначених вимог, просила визнати недійсними договори купівлі-продажу спірного житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований від 18 серпня 2015 року, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Васильківського нотаріального округу Київської області Семенець О. А., про визнання недійсними договорів залишено без розгляду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що спірний житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості, тому відсутні підстави, передбачені статтею 60 СК України, для визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції при ухвалені рішення не було враховано, що спірний житловий будинок та земельна ділянка на якій він розташований були відчужені ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2015 року, на користь ОСОБА_6, тобто на час звернення ОСОБА_4 до суду з даним позовом спірний житловий будинок не належав ОСОБА_5, а належить іншій особі, яка набула право власності на це майно у встановленому законом порядку, на підставі правочину, який ніким не оспорений.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що на момент звернення до суду з даним позовом власником спірного будинку був не ОСОБА_5, а ОСОБА_6, яка набула право власності на це майно у встановленому законом порядку, на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2015 року, який ніким не оспорений, оскільки вона зверталась до суду з клопотанням про зупинення провадження у даній справі до розгляду справи за її позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 серпня 2015 року, в задоволенні якого судом було відмовлено. Крім того, апеляційним судом не було вирішено її клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи для з'ясування істотного збільшення вартості спірного будинку.

5 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Семенець О. А., про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 20 вересня 1980 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

ОСОБА_5 був власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 липня 1984 року.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України, 2004 року не підлягають доказуванню.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 18 серпня 2015 року, ОСОБА_5 відчужив, а ОСОБА_6 придбала спірний житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій розташований вказаний житловий будинок.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, у редакції чинній на час набуття права власності на спірний будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Частиною першою статті 24 КпШС України було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Частиною першою статті 25 КпШС України було визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що спірний житловий будинок, у період перебування у шлюбі з ОСОБА_5, значно збільшився у своїй вартості, оскільки за рахунок спільних трудових та грошових затрат ними було здійснено капітальний ремонт спірного будинку, а також перебудовано та добудовано низку господарських споруд.

Висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 17 серпня 2015 року № 1348, на який посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, встановлено, що визначити дійсну вартість будівельно-ремонтних робіт, проведених у будинку АДРЕСА_1 не вбачається можливим із-за відсутності проектно-кошторисної документації. Також указаним висновком визначено різницю залишкової вартості земельних поліпшень здійснених у зазначеному об'єкті нерухомості житлового будинку з надвірними будівлями до і після ремонтних робіт, а саме: 316 087 грн (залишкова вартість після проведення будівельно-ремонтних робіт) - 100253 грн (залишкова вартість до проведення будівельно-ремонтних робіт) = 215 834 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, апеляційний суд помилково виходив із того, що оскільки на час звернення ОСОБА_4 до суду з даним позовом спірний житловий будинок не належав ОСОБА_5, а іншій особі, яка набула право власності на це майно у встановленому законом порядку, на підставі правочину, який ніким не оспорений, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог, є безпідставним, так як ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання спірного житлового будинку спільним майном подружжя і саме такі позовні вимоги були предметом розгляду у суді першої інстанції.

В той же час, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, встановивши належним чином фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено істотного збільшення спірного домоволодіння у своїй вартості, оскільки висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 17 серпня 2015 року № 1348 не відображає дійсну вартість спірного майна як станом на дату його отримання у спадщину ОСОБА_5, так і на дату припинення шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що позбавляє можливості встановити існування або відсутність істотного збільшення вартості спірного майна.

Також судом першої інстанції обґрунтовано не враховано висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 17 серпня 2015 року № 1348, яким визначено різницю залишкової вартості спірного житлового будинку з господарськими спорудами, оскільки при її обчисленні «до» та «після» проведення відповідних будівельних і ремонтно-будівельних робіт, експертом було використано інвентаризаційну вартість майна на певний рік, а не дійсну вартість майна.

Крім того, позивач не зверталась до суду першої інстанції з клопотанням про призначення і проведення судової експертизи для з'ясування дійсної вартості спірного майна станом на дату його отримання у спадок ОСОБА_5 та станом на дату припинення шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення та доказів, наданих відповідачем та помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Керуючись статтями 402, 406, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2016 року скасувати.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 червня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик