Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 2-65/11

провадження № 61-8895зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

СтупакО. В.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Євтушенко О. І., Коротуна В. М., Ізмайлової Т. Л., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2008 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на обґрунтування якого зазначило, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 умов кредитного договору у нього утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути солідарно як з боржника, так і з поручителів.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 10 червня 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 561 392,47 доларів США, що за курсом Національного банку Українистаном на 01 квітня 2013 року становить 4 487 210,01 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства«Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 561 392,47 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 квітня 2013 року становить 4 487 210,01 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням зобов'язань належним чином і в установлений строк відповідно до умов кредитного договору та договорів поруки, заборгованість має бути стягнута солідарно як з боржника, так і з поручителів, що передбачено статтями 526, 527, 554, 530, 629 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції змінено та викладено резолютивну частину в такій редакції:

«Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства«Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства«Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 323 381,30 доларів США, що за курсом Національного банку Українистаном на 01 квітня 2013 року складає 2 583 816, 50 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства«Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства«Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 323 381,30 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 квітня 2013 року становить 2 583 816,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства«Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства«Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 11 квітня 2007 року у розмірі 165,00 доларів США (заборгованість за кредитом), що за курсом Національного банку України станом на 01 квітня 2013 року складає 1 324,34 грн, та 2 572,32 доларів США (заборгованість за відсотками), що складає 20 553,39 грн».

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати до 15 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за період з 16 грудня 2007 року по 16 лютого 2008 року припинилася, оскільки останній платіж було здійснено 02 листопада 2007 року, а з позовом банк звернувся 12 серпня 2008 року

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відхилено, рішення Кілійського районного суду Одеської області від 10 червня 2013 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року залишені без змін.

У січні 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_6 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: частини першої статті 252, частини четвертої статті 559 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав заявник надав постанову Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року у справі № 6-38593св14 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року у справі № 6-18565св14, від 26 листопада 2014 року у справі № 6-35310св14, від 28 січня 2015 року у справі № 6-142823св14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-41707св14, від 25 лютого 2015 року у справі № 47033св14, від 20 травня 2015 року у справі № 6-8667св15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-6419св15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-6042св15, від 08 липня 2015 року у справі № 6-6638св15, від 19 серпня 2015 року у справі № 6-33083св14 та від 09 вересня 2015 року у справах № 6-12992св15 та № 6-12269св15, в яких, на думку заявника, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_6 доводи, колегія суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 рокуВерховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

11 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно з яким останньому було надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 106 959 доларів США на строк з 11 квітня 2007 року по 11 квітня 2027 року, зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_6, а також між банком та ОСОБА_7 були укладені договори поруки, відповідно до умов яких поручителі зобов'язалися відповідати перед кредитором за виконання боржникомсвоїх зобов'язань за кредитним договором.

Станом на 01 квітня 2013 року у боржника існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 561 392,47 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 4 487 210,01 грн.

Суди також установили, що боржник взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 11 квітня 2027 року, сплачуючи її згідно з графіком платежів щомісячно, до 15 числа кожного місяця (додаток № 1).

Відповідно до пункту 1.2 договорів поруки від 11 квітня 2007 року поручителі на добровільних засадах взяли на себе зобов'язання перед банком відповідати за борговими зобов'язаннями боржника, які виникають з умов кредитного договору від 11 квітня 2007 року.

Пунктом 4.1 цих договорів поруки передбачено, що вони набирають чинності з дати його підписання сторонами та діють до виконання боргових зобов'язань у повному обсязі. Також порука припиняється, якщо банк у межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно з пунктом 6.5 кредитного договору від 11 квітня 2007 року кредитор має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором. Таке дострокове погашення повинно бути здійснене позичальником не пізніше 30 календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою про дострокове погашення.

Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що вимога, направлена банком 26 листопада 2007 року на ім'я боржника, на яку посилаються поручителі, є лише нагадуванням про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором та не може вважатися вимогою про дострокове погашення кредитної заборгованості у розумінні пункту 6.5 кредитного договору, так як в ній не встановлювався строк для погашення достроково всієї суми заборгованості за кредитом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що вимога, направлена банком 26 листопада 2007 року, не є вимогою про дострокове стягнення всієї суми заборгованості і банк звернувся з позовом, у тому числі до поручителів, у межах встановленого умовами кредитного договору та договорів поруки трирічного строку з дня настання строку виконання боргового зобов'язання.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати до 15 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором останній платіж було здійснено 02 листопада 2007 року, а з позовом банк звернувся 12 серпня 2008 року), тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука за період з 16 грудня 2007 року по16 лютого 2008 року припинилась.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року у справі № 6-18565св14, 28 січня 2015 року у справі № 6-142823св14, 20 травня 2015 року у справі № 6-8667св15, 10 червня 2015 року у справі № 6-6419св15, 01 липня 2015 року у справі № 6-6042св15, 09 вересня 2015 року (у справах № 6-12269св15 та 6-12992св15), суд касаційної інстанції, вирішуючи питання про припинення поруки, виходив з того, що банк, змінивши установлений у договорі строк виконання зобов'язання шляхом направлення вимоги про дострокове стягнення всієї суми заборгованості або шляхом пред'явлення позову до суду, пропустив строк, установлений для звернення з такими вимогами до поручителів.

Ухвалами від 25 лютого 2015 року у справі № 47033св14 та 08 липня 2015 року у справі № 6-6638св15 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив справи на новий розгляд, у зв'язку з тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, що унеможливлює зробити висновки.

В ухвалі від 26 листопада 2014 року у справі № 6-35310св14 та в рішенні від 21 січня 2015 року у справі № 6-38593св14 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновків про припинення поруки з огляду на те, що позивачі у цих справах звернулися з позовами про стягнення заборгованості поза межами строків, встановлених договором та частиною четвертою статті 559 ЦК України.

У наданій заявником постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 викладено правовий висновок, відповідно до якого виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Отже, з наданих для порівняння постанов Верховного Суду України не вбачається невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не свідчать про те, що під час ухвалення судових рішень у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції неоднаково застосував одні й ті самі норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

З огляду на зазначене обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України в задоволенні заяви про перегляд судових рішень необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик