Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 342/134/16-ц

провадження № 61-13937св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2013 року на автодорозі Татарів-Кам'янець-Подільський сталася ДТП за участю автомобіля Vоlkswаgеn LТ46, державний номер НОМЕР_2 (далі - автомобіль Vоlkswаgеn) яким керувавям ОСОБА_2 та автомобіля Мегсеdеs-Bеnz марки Vіtо 110 D, державний номер НОМЕР_1 (далі - автомобіль Мегсеdеs-Bеnz), яким керував ОСОБА_3 Постановою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Внаслідок ДТП автомобіль Мегсеdеs-Bеnz зазнав механічних пошкоджень. Вартість відновлювального ремонту, яку сплатила позивач становить 37 040 грн. крім того, в зв'язку з пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, позивач зазнала моральних страждань.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь 37 040 грн на відшкодування майнової шкоди; 15 000 грн. моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2016 року (у складі судді Ничик Г. І.) позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 37 040 грн на відшкодування майнової шкоди та 2 000 грн - моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що транспортний засіб відповідача був застрахований у Публічному акціонерному товариству «Українська страхова компанія «Гарант-Авто»(далі - ПАТ «УСК «Гарант-Авто»). 19 лютого 2015 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) було прийнято розпорядження про анулювання ліцензії на провадження обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПАТ «УСК «Гарант-Авто». З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача коштів на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2016 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача як особи винної у ДТП на користь позивача шкоди, завданої внаслідок ДТП. При цьому суд посилався на правову позицію Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з якою право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що його цивільно-правова відповідальність, як власника транспортного засобу, була застрахована, всі платежі щодо забезпечення відшкодування нанесеної шкоди повинна сплатити страхова компанія. Крім того скаржник вказував, що позивач у справі стоїть в черзі щодо виплати коштів відповідно до заяви про відшкодування, яку ОСОБА_1 подала до ПАТ «УСК «Гарант-Авто».

Вказав, що оскільки ним було застраховано свою відповідальність, про що свідчить поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а сума пошкодження покривається лімітом страхового відшкодування, то відповідно вона повинна бути покладена саме на страхову компанію.

16 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником автомобіля Мегсеdеs-Bеnz.

21 вересня 2013 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем Vоlkswаgеn, на автодорозі Татарів-Кам'янець-Подільський не дотримався безпечної дистанції, не врахував дорожньої обстановки та допустив зіткнення з автомобілем Мегсеdеs-Bеnz під керуванням ОСОБА_3, внаслідок чого вищезазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2013 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 19 липня 2016 року, проведеного суб'єктом оціночної діяльності, експертом-автотоварознавцем ПП «Автопол», вартість майнового збитку, заподіяного власнику внаслідок пошкодження вищевказаного автомобіля Мегсеdеs-Bеnz у ДТП станом на дату завершення виконання даного дослідження становить 38 243,10 грн.

Відповідно до рахунку від 26 червня 2015 року та акта виконаних робіт від 26 червня 2015 року позивач за виконання ремонтних робіт пошкодженого автомобіля сплатила на користь Приватного підприємця ОСОБА_4 фактичну вартість ремонту з урахуванням заміни деталей на нові в розмірі 37 040 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 вказував на те, що його транспортний засіб був застрахований у ПАТ «УСК «Гарант-Авто» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі полісу з 28 лютого 2013 року до 27 лютого 2014 року включно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав ПАТ «УСК «Гарант-Авто» заявку про стягнення відшкодування.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд виходив з того, що хоча цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована згідно з полісом у ПАТ «УСК «Гарант-Авто», однак 19 лютого 2015 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) було прийнято розпорядження про анулювання ліцензії на провадження обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПАТ «УСК «Гарант-Авто», тому саме з відповідача слід стягнути шкоду, завдану внаслідок ДТП у вигляді вартості відновлювального ремонту в сумі 37 040 грн. Крім того, керуючись принципами розумності та справедливості суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Однак з вказаними висновками судів попередніх інстанцій в частині відшкодування майнової шкоди неможна погодитись.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до вимог статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.

Стаття 22 цього Закону визначає, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну в результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до полісу від 27 лютого 2013 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, власника автомобіля Vоlkswаgеn була застрахована ПАТ «УСК «Гарант-Авто» із лімітом відповідальності 50 000 грн за шкоду, заподіяну майну.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов'язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Згідно з листом Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) від 30 січня 2015 року на ім'я ОСОБА_3, потерпілий має право звернутися у встановленому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку до МТСБУ із заявою про здійснення виплати, передбаченої підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суд першої інстанції не звернув уваги, що укладаючи договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди, та не залучив до участі у справі ні страховика відповідача, ні МТСБУ, вказав, що суб'єктом відповідальності є саме завдавач шкоди - відповідач.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Отже, уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, в частині вирішення позовних вимог дійшли передчасного висновку про стягнення з відповідача майнової шкоди, без урахування вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Під час розгляду справи Верховний Суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, про те, що власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом спочатку до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Отже, на підставі зібраних у справі доказів встановлено факт ДТП, причини та обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди.

Враховуючи те, що страховий випадок стався 21 вересня 2013 року та те, що право страхувальника вимагати страхову виплату згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передається потерпілому, то позивач повинен вимагати кошти за майнову шкоду з страхової компанії, а у випадку завершення процедури ліквідації та затвердження ліквідаційного балансу - від МТСБУ.

Відповідно до статті 39 зазначеного Закону передбачено випадки, у яких МТСБУ звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду. До таких випадків ліквідація страховика не відноситься.

Підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що саме МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду, у разі недостатності коштів страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та ліквідований для виконання його зобов'язань за договорами страхування цивільно-правової відповідальності.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що у справі в частині вимог про відшкодування майнової шкоди не було залучено до участі у справі МТСБУ, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи у порядку статей 212, 213 - 214 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення майнової шкоди з передачею справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди мотивовано тим, що при розгляді справи встановлено склад цивільного правопорушення, за наявності якого наступає відповідальність завдавача шкоди, в тому числі й моральної. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суди врахували характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, в частині вирішення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Таким чином, судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині відшкодування майнової шкоди з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди судові рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська