Справа №200/9152/17
Провадження №2/200/914/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 р. Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого - судді Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі - Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень посилається на те, що 16.06.2014 року прокуратурою Самарського району м.Дніпра за заявою ОСОБА_3 було порушено кримінальне провадження №0000015 відносно державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ ОСОБА_4 за ч.3 ст.368 КК України. Досудове розслідування даного провадження здійснювалось слідчим СВ Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. 27.06.2014 року у рамках цього провадження він був затриманий співробітниками міліції і звинувачений у пособництві в отриманні хабара державним виконавцем Самарського ВДВС ОСОБА_4

З цього дня він протягом двох років знаходився спочатку під слідством, а потім під судом. Протягом цього терміну він знаходився під постійним тиском з боку працівників міліції і прокуратури, які змушували його визнати провину у скоєнні злочину який він не вчиняв. Спочатку його звинувачували у пособництві в отриманні хабара державним виконавцем Неопрятним В.О. 27.06.2014 року йому було повідомлено про підозру за ч.5 ст. 27, ч.3 ст.368 КК України, тобто він був звинувачений у скоєнні тяжкого злочину.

Саме за цим обвинуваченням кримінальне провадження відносно нього та ОСОБА_4 було спрямоване до Самарського районного суду м.Дніпропетровська.

Однак, 01.10.2014 року з підготовчого засідання обвинувальний акт був повернений судом прокурору, як такий, що не відповідає вимогам закону.

Після цього 15.10.2014 обвинувачення йому було змінено з ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 на ч.2 ст.190 КК України, і справа знову була спрямована до суду.

По закінченні судового розгляду суддя Самарського районного суду м.Дніпропетровська Малихіна В.В. прийшла до висновку про відсутність в його діях та діях ОСОБА_5 складу інкримінованих злочинів і обґрунтування такого висновку повно і переконливо виклала у виправдальному вироку від 24.12.2015 року.

Вказаний вирок був оскаржений в апеляційному порядку Дніпропетровською місцевою прокуратурою №1 до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року виправдувальний вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24.12.2015 року був залишений без змін, а апеляційна скарга прокуратури без задоволення.

Таким чином вирок судді Малихіної В.В. набрав законної сили і він є повністю виправданою особою. Відповідно притягнення його до кримінальної відповідальності було незаконним, оскільки у його діях не було складу ніякого кримінального злочину.

Позивач просить суд стягнути з ГУНП в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області та ОСОБА_2 Управління Державного Казначейства України в Дніпропетровській області відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 27000 грн., моральної шкоди в розмірі 973000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 Управління Національної поліції в Дніпропетровській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що управління не є належною стороною у справі, оскільки слідчі дії в рамках кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 здійснювалися СВ Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, яке на даний час ліквідовано. Крім того, в обгрунтування своїх заперечень відповідач посилається на необґрунтованість заявлених вимог, відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння ОСОБА_1 моральних чи фізичних страждань, відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Представник прокуратури Дніпропетровської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували моральні страждання позивача, витрати та зусилля, прикладені останнім для відновлення попереднього стану, як відсутні і докази та розрахунки, які б підтверджували правомірність стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 973 000 грн. Крім того, в обґрунтування майнової шкоди позивач зазначає, що був змушений оплачувати послуги адвоката, на що витратив 27000 грн. Однак, до позовної заяви не додано ані копії договорів про надання правової допомоги, ані актів виконаних робіт, а самі розписки про отримання адвокатом сум коштів від ОСОБА_1 в рахунок оплати юридичних послуг, не містять будь-яких відомостей, що дозволять ідентифікувати кримінальне провадження, в рамках якого адвокатом надавалися вказані послуги.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як встановлено в судовому засіданні, 27 червня 2014 року позивачу було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 368 КК України, а саме те, що він підозрюється в пособництві в одержанні службовою особою неправомірної вигоди.

29 червня 2014 року до позивача Самарським районним судом було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього цілодобового арешту, за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.

16.10.2014 року Самарським районним судом було змінено запобіжний захід та застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобовязання строком на два місяці.

Вироком Самарського районного суду від 24 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року було залишено без змін.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року зі змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.5 Постанови, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п.9 Постанови зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року N 266/94-ВР визначено, що шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначенихст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону.

Пунктами 1, 2 ч. 1, ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частинами 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з п. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

З огляду на викладене, суд не може погодитися з запереченнями відповідачів про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 щодо спричинення йому моральної шкоди, оскільки приходить до обґрунтованого висновку, що по відношенню до позивача мали місце незаконні дії, які завдали йому моральної шкоди, внаслідок психічного впливу, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, призвели до порушення його нормальних життєвих зв»язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, негативно вплинули на стан його здоров'я, привели до інших негативних наслідків морального характеру. Тому сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій: повідомлення про підозру, заходів обмеження у зв»язку із застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов»язання, досудового розслідування та судових розглядів.

Незаконне порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 призвело до необхідності прикладання ним додаткових зусиль для організації свого життя та відстоювання свого чесного імені, оскільки інкримінованого кримінального правопорушення він не скоював, що було очевидним для суду першої інстанції та з чим не погоджувались органи прокуратури, якими було подано апеляційну скаргу на законний виправдовувальний вирок суду першої інстанції.

Суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з розміру, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 7 грудня 2017 року№ 2246-VIII установлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3723 гривні.

Виходячи з викладеного, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 89352 грн. (24 х 3723 = 89 352), оскільки час незаконного перебування під слідством ОСОБА_1 складав 24 місяці.

Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, об»єктивності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги душевні страждання позивача ОСОБА_1, порушення його нормальних життєвих зв»язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача моральну шкоду у її мінімальному розмірі, в сумі 89352 грн., виходячи з вищенаведеного розрахунку.

Стягнення на користь позивача ОСОБА_1 саме мінімального розміру моральної шкоди, у даному випадку, на думку суду, буде достатнім і справедливим.

Належні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди саме в сумі 973000 гривень позивачем суду не надано та в судовому засіданні не доведено.

Доводи прокуратури Дніпропетровської області, викладені у заперечень, щодо необхідності застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII при здійснення розрахунків розміру відшкодування моральної шкоди та визначення як розрахункової величини мінімальної заробітної плати у розмірі 1 600 грн., суд вважає неприйнятними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення рішення, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» становить саме 3723,00 грн., тому суд приходить до висновку про необхідність здійснення відповідного розрахунку та стягнення на користь позивача ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, виходячи саме з вимог ст.ст.4,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», який є спеціальним Законом за даними спірними правовідносинами.

Такі висновки також викладені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 06 грудня 2017 року по справі № 520/1919/15-ц.

Щодо порядку відшкодування шкоди, то згідно з ч.1 ст.4, ч.2 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» суд визначає розмір моральної шкоди, яка відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету. Тобто, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на ці цілі.

Відповідно до положень ст.25 Бюджетного кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст.48 БК України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженогоУказом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 п.10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.1996 року, до сум, сплачених на надання юридичної допомоги, відносяться суми, сплачені адвокату за участь у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені в рахунок оплати витрат адвоката у зв»язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Судом встановлено, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції захист прав та інтересів підозрюваного (обвинуваченого) ОСОБА_1 здійснював захисник - адвокат ОСОБА_6, повноваження якого підтверджуються Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 1199, виданим на підставі рішення Хрківської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії від 09.06.2004 року № 17, Ордером Серії ДП/000015.

Відповідно до Ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року, адвокат ОСОБА_6 брав участь в ході судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до розписок які знаходяться в матеріалах справи ОСОБА_1 сплатив за послуги адвоката 27000 грн., проте, як вбачається з самих розписок, кожна з яких на суму 13 500 грн. вони є ідентичні, одна з яких копія, що не є належним та допустимим доказом для суду.

Таким чином, позивачем підтверджено витрати на правову допомогу, а саме на оплату послуг адвоката в розмірі 13500 грн., яку суд вважає необхідним стягнути на користь ОСОБА_1

Разом з цим не підлягають задоволенню вимоги позивача до ОСОБА_2 Управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області, оскільки як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і жодної шкоди позивачеві не завдало.

Відповідно до ч.4 ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» судові витрати у вигляді сплати судового збору за даною категорією справи, суд вважає необхідним віднести за рахунок держави.

На підстав вищевикладеного, керуючись ст.ст.265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 89 352 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 13 500 грн. в рахунок матеріальної шкоди, а всього 102 852 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1, в тому числі в вимогах до ОСОБА_2 Управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено сторонами шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області або через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Єлісєєва Т.Ю.