Справа № 548/538/17
Провадження № 2/548/36/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.2018 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Миркушіної Н.С.,

за участю секретаря судового засідання - Листопад В.Л., Комаренко В.М., Вовк М.І.,

за участю адвокатів - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області, третя особа - ОСОБА_6, Хорольська райдержадміністрація та Хорольська районна рада про визнання недійсним рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI "Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці селя ОСОБА_7 Григорівні" та визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області, третя особа - ОСОБА_6, Хорольська райдержадміністрація та Хорольська районна рада про визнання недійсним рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI "Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці селя ОСОБА_7 Григорівні" та визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, в обгрунтування якого вказав, що у провадженні Хорольського районного суду Полтавської області (суддя Миркушіна Н.С.) перебуває цивільна справа № 548/1684/16-ц (провадження № 2/548/922/16) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та Хорольської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 сільської ради Полтавської області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, при третій особі Головному управлінні Держгеокадастру у Полтавській області про поновлення процесуального строку, визнання нечинними розпоряджень голови районної державної адміністрації та рішень сесії сільради і визнання недійсним Державних актів про право власності користування земельними ділянками.

Позовні вимоги ОСОБА_4 ґрунтуються на тому, що наявність рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області № 148-ХІІІ від 02.03.2012 року, розпорядження Хорольської РДА № 216 від 10.07.2012 року та № 447 від 18.12.2012 року, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно САС № 425576, індексний номер: 4281158 від 02.06.2013 року та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно САС № 425577, індексний номер: 4281191 від 02.06.2016 року, на підставі яких позивачу належать 2 земельні ділянки, площами 2,1700 га (кадастрові номери: :00:023:0005 та :00:023:0004) на території ОСОБА_5 сільської ради порушують права орендаря за договором оренди земельної ділянки, укладеним ОСОБА_5 сільською радою та ОСОБА_4 від 06 липня 2001 року, на пролонгацію даного договору.

Так, при отриманні позивачем первісної позовної заяви ОСОБА_4 з додатками, позивач дізнався про наявність рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135-ХVІ «Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці села ОСОБА_7 Григорівні» та договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_5 сільською радою Хорольського району Полтавської області та ОСОБА_4 від 06 липня 2001 року та зареєстрованого у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди по ОСОБА_5 сільській раді Хорольського району Полтавської області за № 3 від 20.07.2001 року.

В судовому засіданні представники позивача адвокат ОСОБА_1 та ОСОБА_11 підтримали уточнений позов та прохали його задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з"явилася, але надіслала до суду відзив в якому вказала, що позовні вимоги позивача не визнає з підстав викладених у письмових запереченнях ( відзиві) проти позову.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та прохав у їх задоволенні відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області - ОСОБА_12 при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_6 прохав у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судове засідання представники третіх осіб Хорольської райдержадміністрації та Хорольської районної ради Полтавської області не з"явилися, але подали заяву про розгляд справи за їх відсутності , зазначивши, що при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Позивач зазначає, що рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135-ХVІ «Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці села ОСОБА_7 Григорівні» прийнято всупереч вимогам чинного на момент його прийняття законодавства та поза межами компетенції субєкта (органу місцевого самоврядування), який передав спірну земельну ділянку в оренду. ОСОБА_3 на виконання вказаного незаконного рішення між ОСОБА_5 сільською радою Хорольського району Полтавської області та ОСОБА_4 06 липня 2001 року був укладений договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди по ОСОБА_5 сільській раді Хорольського району Полтавської області за № 3 від 20.07.2001 року, що є підставою для визнання даного договору недійсним з моменту його укладення.

Відповідно до рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135-ХVІ «Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці села ОСОБА_7 Григорівні» сільська рада вирішила: надати в оренду жительці села ОСОБА_7 Григорівні земельну ділянку площею 67 га із земель запасу сільської ради в полі № 4 села Новоаврамівка строком на пять років.

Водночас згідно змісту договору оренди земельної ділянки від 06.07.2001 року орендодавцем ОСОБА_5 сільською радою Хорольського району Полтавської області в особі сільського голови ОСОБА_13, який діяв на підставі Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве регіональне самоврядування», який до речі, втратив чинність ще 12.06.1997 року на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року, передано орендарю ОСОБА_4 в оренду земельну ділянку площею 67 га на термін 15 років, починаючи з дати його реєстрації (пункт 2.2 «Термін договору»).

Пунктом 16 частини 3 статті 42 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) визначено, що сільський, селищний, міський голова укладає від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради. Водночас, пунктом 12 частини 3 вказаної статті також визначено, що сільський, селищний, міський голова забезпечує виконання рішень місцевого референдуму, відповідної ради, її виконавчого комітету .

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про оренду землі» (в ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у комунальній або державній власності, є рішення орендодавця.

Враховуючи вищевикладені обставини, судом встанволено, що сільський голова ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області ОСОБА_13 вийшов за межі своєї компетенції, надавши в оренду вказану земельну ділянку на термін у 15 років, всупереч визначеному рішенням ОСОБА_5 сільської ради № 135-ХVІ від 21.04.2001 року 5-річному строку.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_5 сільська рада Хорольського району Полтавської області, на момент укладення договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_5 сільською радою Хорольського району Полтавської області та ОСОБА_4 від 06 липня 2001 року, взагалі не була належним субєктом (орендодавцем), який мав право на передання в оренду земельної ділянки із земель запасу державної форми власності для сільськогосподарського використання, розташованої за межами населеного пункту.

Статтею 2 Земельного кодексу України від 13 березня 1992 року № 2196-ХІІ, який діяв на час прийняття виконавчим комітетом ОСОБА_5 сільської ради даного рішення, передбачено склад земель України, віднесення їх до категорій і переведення із однієї категорії до іншої.

Відповідно до цільового призначення всі землі України поділялися на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу.

Віднесення земель до категорій проводиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель.

Землі запасу згідно Земельного кодексу України (1990 року) - це окрема категорія земель. Вказаним Земельним кодексом України не передбачено, що землі кожної категорії, які не надані у власність або постійне користування громадянам та юридичним особам, повинні знаходитися в землях запасу певної категорії. Землі які не надані у власність або постійне користування громадянам та юридичним особам відносились до окремої категорії - землі запасу.

Згідно ст. 80 Земельного кодексу України (1990 року) «Визначення земель запасу» - землями запасу визнаються всі землі, не надані у власність або не надані у постійне користування. До них належать також землі, право власності або користування на яких припинено відповідно до ст.27 і ст.28 цього Кодексу.

Згідно ст. 81 Земельного кодексу України (1990 року) «Призначення земель запасу» - землі запасу перебувають у віданні сільських, селищних районних, міських, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, ОСОБА_2 народних депутатів і призначаються для передачі у власність або надання в користування, в тому числі в оренду, переважно для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до довідки виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавськогої області № 02-19/322 від 27.03.2017 року, на час укладення договору оренди 20.07.2001 року земельна ділянка площею 67 га, кадастровий номер: :00:023:0001 знаходилась за межами населених пунктів ОСОБА_5 сільської ради та відносилась до земель запасу державної власності. Вказані обставини також підтверджуються викопіюванням з матеріалів роздержавлення земель по ОСОБА_5 сільській раді за межами населених пунктів та викопіюванням з матеріалів перерозподілу земель по ОСОБА_5 сільській раді.

Відповідно до відповіді відділу у Хорольському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області № 29-1625-99.3-621/2-17 від 31.03.2017 року, земельна ділянка площею 67,0062 га на території ОСОБА_5 сільської ради до моменту надання в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_4 відповідно до технічної документації по перерозподілу земель між землевласниками та землекористувачами на території ОСОБА_5 сільської ради, обліковувались у землях запасу сільської ради за межами населених пунктів.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 11 Земельного Кодексу України у редакції, що існувала на час виникнення спірних правовідносин, до відання районних ОСОБА_2 народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Таким чином, приписами даної правової норми визначено, що надання районними ОСОБА_2 земельних ділянок у користування здійснюється у порядку, що встановлений ст. 19 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 19 ЗК України у редакції, що існувала на час виникнення спірних правовідносин, районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, ОСОБА_2 народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу для сільськогосподарського використання; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу; для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною ОСОБА_2 народних депутатів.

Згідно ч. ч. 2, 7, 16, 17, 19 ст. 19 ЗК України надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської ОСОБА_2 народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Якщо надання земельної ділянки провадиться районною, обласною ОСОБА_2 народних депутатів або Верховною ОСОБА_2 України, сільська, селищна, міська ОСОБА_2 народних депутатів свій висновок подає до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, ОСОБА_2 народних депутатів. Районна (міська) ОСОБА_2 народних депутатів приймає у місячний строк рішення про надання земельної ділянки, а по проекту, за яким надання ділянки провадиться обласною ОСОБА_2 народних депутатів або Верховною ОСОБА_2 України, подає свій висновок до обласної ОСОБА_2 народних депутатів. Таким чином, як випливає із приписів даної правової норми, надання земельних ділянок в користування здійснюється за проектом відведення цих ділянок, який розглядається відповідною радою та яка приймає рішення саме про надання земельної ділянки.

Частина 3 статті 5 Закону України «Про оренду землі» визначає орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України у межах їх повноважень. Рішення про надання в оренду земельних ділянок зазначені органи державної влади приймають при попередньому погодженні цих питань на сесіях відповідних рад.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про оренду землі» (в ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у комунальній або державній власності, є рішення орендодавця.

Згідно ч. 2-4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», яка регламентує порядок надання земельної ділянки в оренду особа, яка бажає одержати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, передбаченому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця надати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір, в якому обумовлюють істотні та інші умови оренди землі.

Стаття 14 Закону України «Про оренду землі», яка визначала умови договору оренди землі, зазначає, що відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4,5,6,7,9,13,15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

З огляду на викладене, рішення про надання в оренду земельної ділянки площею 67 га для сільськогосподарського використання із земель запасу ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області за межами населеного пункту державної форми власності, приймалось не Хорольською районною ОСОБА_2 народних депутатів, а ОСОБА_5 сільською радою, а тому є недійсним, згода орендодавця передати земельну ділянку в оренду відсутня, а договір укладений не правомочною на розпорядження землями запасу державної форми власності за межами населеного пункту ОСОБА_5 сільською радою, що є порушенням ст. 5, 7, 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 19 Земельного кодексу України, та у свою чергу, тягне за собою визнання цього договору недійсним.

Водночас, договір оренди укладено з порушенням п. 1 ч. 2 ст. 14 Закону України «Про оренду землі», тобто у ньому відсутня одна з істотних умов, передбачених цією статтею обєкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки).

Так, додатком до договору оренди земельної ділянки від 06.07.2001 року вказано проект відведення земельної ділянки.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 14.06.2017 року витребувано від відповідача, Відділу Держгеокадастру у Хорольському районі Полтавської області та Полтавського обласного державного нотаріального архіву спірний договір з додатками, серед яких значиться проект відведення земельної ділянки. Від ОСОБА_5 сільської ради витребувано рішення про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки та рішення про його затвердження.

Однак, на виконання даної ухвали проект відведення земельної ділянки не наданий, натомість надана технічна документація по передачі в оренду земельної ділянки ОСОБА_4 для товарного сільськогосподарського виробництва, виготовлена на підставі рішення ОСОБА_5 сільської ради від 24.04.2001 року.

На момент укладення спірного договору оренди землі, у разі невизначеності меж земельної ділянки в натурі, обовязковим є розроблення саме проекту відведення земельної ділянки. Технічна документація по передачі в оренду земельної ділянки ОСОБА_4 для товарного сільськогосподарського виробництва є зовсім іншим видом земельної документації ніж проект відведення земельної ділянки.

Пунктом 3 частини 1 статті 102 ЗК України визначено, що розгляд і затвердження землевпорядних проектів провадиться в такому порядку : проекти відведення земельних ділянок у власність або користування затверджуються ОСОБА_2 народних депутатів, які надають і вилучають земельні ділянки.

Рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки взагалі не приймалось. Як свідчить зміст рішення ОСОБА_5 сільської ради від 24.04.2001 року під час його прийняття на розгляд сесії проект відведення земельної ділянки не вносився, що суперечить вимогам ст. 19 ЗК України.

Тобто на момент укладення договору, сторонами також не було дотримано вимог статті 14 ЗУ «Про оренду землі», а саме не було узгоджено місцезнаходження земельної ділянки, що виступала обєктом оренди за договором від 06.07.2001 року, оскільки укладення відповідного договору відбулося без затвердження проекту відведення відповідної земельної ділянки, що є підставою для визнання його недійсним.

Факт укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки без достатніх на те правових підстав обумовлює недійсність цього договору на підставі ст. 48 ЦК УРСР (в редакції від 1963 року), якою визначено, що недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Згідно з ч. 3ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Незважаючи на те, що договір оренди землі укладений до моменту набуття права власності ОСОБА_3, наявність останнього грубо порушує права позивача, як власника, оскільки слугує підставою позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та Хорольської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 сільської ради Полтавської області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, при третій особі Головному управлінні Держгеокадастру у Полтавській області про поновлення процесуального строку, визнання нечинними розпоряджень голови районної державної адміністрації та рішень сесії сільради і визнання недійсним Державних актів про право власності користування земельними ділянками.

Вказуючи у відзиві на те, що у спірного договору оренди вже закінчився термін дії і тому права ОСОБА_3 на даний час не є порушеними, ОСОБА_4 суперечить заявленому нею самою позову, у якому остання посилається на своє першочергове право на поновлення саме вказаного договору, тобто на права, які витікають із договору, строк дії якого закінчився.

Договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (укладення), водночас, правовідносини за таким договором припиняються з моменту набрання чинності відповідного рішення суду. Тобто, у майбутньому припиняються права та обовязки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обовязки передбачалися на майбутнє.

Таким чином, права та обовязки за договором оренди землі від 06.07.2001 року, у тому числі щодо першочергового права відповідача на пролонгацію даного договору, у разі визнання його недійсним, припиняться на майбутнє.

Водночас закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову, не перешкоджає поданню відповідного позову, на що вказано у п. 2.6 Пленуму ВГСУ у Постанові від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Як наголошує позивач, що визнання недійсним договору оренди землі від 06.07.2001 року з моменту його укладення на підставі судового рішення, припиняє будь-які правовідносини за таким договором з моменту набрання чинності рішенням суду, тобто на майбутнє, у тому числі переважне право на пролонгацію договору на новий строк, і як наслідок, можливість оспорювати право власності ОСОБА_3

У спорах про визнання договорів оренди недійсними позивач повинен довести факт порушення субєктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3, довів, що наявність договору оренди землі, який не визнаний недійсним з моменту його укладення, порушує його права власника 2 земельних ділянок, площами 2,1700 га (кадастрові номери: :00:023:0005 та :00:023:0004) на території ОСОБА_5 сільської ради, у звязку з оспорюванням, в рамках розгляду цивільної справи № 548/1684/16-ц, рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області № 148-ХІІІ від 02.03.2012 року, розпорядження Хорольської РДА № 216 від 10.07.2012 року та № 447 від 18.12.2012 року, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно САС № 425576, індексний номер: 4281158 від 02.06.2013 року та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно САС № 425577, індексний номер: 4281191 від 02.06.2016 року, на підставі яких позивачу і належать на праві власності вказані земель ділянки.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише отримавши позовну заяву ОСОБА_4 до нього, як відповідача, і ознайомившись з текстом договору, а в розумінні частини першої статті 261 ЦК України саме даний момент є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Єдиною можливістю для позивача дізнатися про наявність зареєстрованого договору оренди земельної ділянки площею 67 га, в межах якої йому передано у власність 2 земельні ділянки, була б відмова кадастрового реєстратора у реєстрації відповідних земельних ділянок та присвоєнні їм кадастрових номерів (ст. 79-1 ЗК України).

Статтею 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як обєкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Статтею 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Частинами 9-10 статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

З огляду на законодавчо визначену необхідність державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, керуючись приписами ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ОСОБА_3 звертався до кадастрового реєстратора відділу Держгеокадастру у Хорольському районі.

Відповідно до положень частин 5 та 6 вказаної статті, Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

ОСОБА_3 знаходження в межах земельних ділянок, які передбачалося зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (а саме, земельної ділянки, яка перебувала в оренді ОСОБА_4Г.), слугувало б підставою для прийняття рішення Державним кадастровим реєстратором Відділу Держгеокадастру у Хорольському районі про відмову у внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, що належних ОСОБА_3 земельних ділянок. однак такої відмови не було.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14).

Викладеним вище, позивач довів, що про наявність спірного договору він дійсно дізнався лише після звернення до нього, як до відповідача, з позовом ОСОБА_4, а обєктивної можливості дізнатися про нього раніше, у ОСОБА_3 не було.

Водночас, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України, у Постанові від 16.11.2016 року (справа за № 6-2469цс16).

Однак, ОСОБА_4 не довела, що ОСОБА_3 раніше отримав інформацію (чи міг би її отримати) про наявність спірного договору оренди землі.

З огляду на зміни у законодавстві та поетапне набуття чинності окремими законодавчими актами України, судам під час вирішення спорів потрібно застосовувати норми матеріального та процесуального права за правилом їх дії у часі:

- норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин;

- норми процесуального закону, чинні на час вчинення відповідних процесуальних дій. (Пленум ВГСУ від 25.02.2016 року № 4 Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин).

Законодавством України визначено, що недійсним визнається правочин з підстав недодержання певних вимог у момент його вчинення.

Відповідач у своєму відзиві не може прийти до однозначного висновку, які ж норми матеріального права повинні застосовуватись, та помилково вказує на те, що ОСОБА_3 не доведено порушень ст. 203 ЦК України.

На час укладення вказаного договору земельні відносини на території України було врегульовано Земельним Кодексом України 1990 року, ЦК УРСР 1963 року.

Тобто, на момент укладення договору оренди землі, норми ЦК України, у т.ч. ст. 203 ЦК України 2004 року, не діяли, а діяла норма ст. 48 ЦК УРСР, якою визначено, що недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Позивач не заперечує, що у разі знаходження земельної ділянки запасу в межах села, сільська рада мала б право розпоряджатись нею та укладати договори оренди.

Однак, у даному випадку, земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту с. Новоаврамівка, на території ОСОБА_5 сільської ради.

Відповідно до ст. 2 ЗК України (1990 року) в редакції чинній на час вчинення правочину за цільовим призначенням всі землі України поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу.

З положень ст. 4 згаданого Кодексу вбачається, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Суб'єктами права державної власності на землю виступають: Верховна ОСОБА_2 України - на землі загальнодержавної власності України; Верховна ОСОБА_2 Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські ОСОБА_2 народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Відповідно до ст. 7 ЗК України (1990 року) у тимчасове користування земля надається ОСОБА_2 народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для городництва, сінокосіння і випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства.

У тимчасове користування на умовах оренди земля надається громадянам України, підприємствам, установам і організаціям.

Частина 3 статті 5 Закону України «Про оренду землі» визначає орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України у межах їх повноважень. Рішення про надання в оренду земельних ділянок зазначені органи державної влади приймають при попередньому погодженні цих питань на сесіях відповідних рад.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про оренду землі» (в ред. чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у комунальній або державній власності, є рішення орендодавця.

Згідно ч. 2-4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», яка регламентує порядок надання земельної ділянки в оренду особа, яка бажає одержати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, передбаченому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця надати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір, в якому обумовлюють істотні та інші умови оренди землі.

Відповідно до ст. 19 ЗК України (1990 року) сільські ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, ОСОБА_2 народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок.

Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої ОСОБА_2 народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки.

До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обгрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали.

У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання.

Відповідна місцева ОСОБА_2 народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це ОСОБА_2 народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської ОСОБА_2 народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Стаття 14 Закону України «Про оренду землі», яка визначала умови договору оренди землі, зазначає, що відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4,5,6,7,9,13,15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

Судом встановлено, що спірний договір оренди земельної ділянки не містить передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 14 Закону України «Про оренду землі», тобто у ньому відсутня одна з істотних умов, передбачених цією статтею обєкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки).

Так, додатком до договору оренди земельної ділянки від 06.07.2001 року вказано проект відведення земельної ділянки.

Відповідно дост.4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як роз"яснено в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", при вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки суди мають з'ясовувати наявність на момент укладення оспорюваного договору оренди рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, оскільки його відсутність суперечить вимогам пункту 5 частини четвертої статті 15 Закону України "Про оренду землі" та пункту 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №677 (чинної на момент винесення спірних розпоряджень та укладення договору оренди).

Оскільки, зміст рішення ОСОБА_5 сільської ради від 21.04.2001 року під час його прийняття на розгляд сесії проект відведення земельної ділянки не вносився, що суперечить вимогам ст. 19 ЗК України (1990 р.)., а отже вимога про визнання договору оренди земельної ділянки від 06 липня 2001 року недійсним з підстав недодержання в момент його укладення вимог законодавства є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Статтею 152 ЗК України передбачено способи захисту прав на земельні ділянки, серед яких, зокрема, передбачено право визнати угоду недійсною та визнати недійсними рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Щодо можливості оскарження рішення одноразової дії, прийнятого суб"єктом владних повноважень, про передачу земельних ділянок у власність чи оренду, - суд вивчивши та проаналізувавши практику Верховного Суду України прийшов до висновку, що відповідно до позиції Верховного Суду України, висловленої в рішенні № 918/109/16 та в інших рішеннях - самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.

Відтак, всі позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області, третя особа - ОСОБА_6, Хорольська райдержадміністрація та Хорольська районна рада про визнання недійсним рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI "Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці селя ОСОБА_7 Григорівні" та визнання договору оренди земельної ділянки недійсним можуть бути оскарженими в порядку цивільного судочинства та підлягають до повного задоволення з підстав , наведених в мотивувальній частині цього рішення.

Статтею 12 ЦПК Українивстановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи, що позивачем доведено і належними доказами підтверджено, що дійсно порушено його право , суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, підтвердджені , а тому позов слід задоволити повністю.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 48 ЦК УРСР, ст. 19 Земельного Кодексу України ( в редакції 1992 року), ст.ст. 5,7,14,15, Закону України "Про оренду землі", ст.ст. 1-18, 76-81, 141, 209-241, 259, 263-265, 268,280-283 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області, третя особа - ОСОБА_6, Хорольська райдержадміністрація та Хорольська районна рада про визнання недійсним рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135 ХVI "Про надання в оренду земель запасу сільської ради жительці селя ОСОБА_7 Григорівні" та визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,- задовольнити повністю.

Визнати недійсним рішення ОСОБА_5 сільської ради Хорольського йону Полтавської області від 24 квітня 2001 року № 135-ХVI «Про надання в енду земель запасу сільської ради жительці села ОСОБА_7 Григорівні».

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 сільською радою Хорольського району Полтавської області та ОСОБА_4 від 06 липня 2001 року та зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди по ОСОБА_5 сільській раді Хорольського району Полтавської області за № 3 від 20.07.2001 року.

Стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Хорольський районний суд Полтавської області.

Повний текст судового рішення складено 13.04.2018 року.

Суддя : Н.С. Миркушіна