АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/461/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

Судді - доповідача: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Шахової О.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

за участю: представника позивача Братищенко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року ухваленого під головуванням судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М.

по цивільній справі № 754/15215/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої особи ОСОБА_7, ОСОБА_8 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у грудні 2016 року до суду з вищевказаним позовом обґрунтовував свої вимоги тим, що 01.02.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким позичальник отримав кредит у сумі 117900,00 доларів США. В забезпечення виконання даного кредитного договору між позичальником, третіми особами з однієї сторони та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений 01.02.2008 року приватним нотаріусом, за яким квартиру ; АДРЕСА_1, яка належить їм на праві власності передано в іпотеку. В 2016 році з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що 12.04.2016 року приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, відповідно до якого ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки набув право власності на квартиру. Проте, на думку позивача, вказане рішення порушує вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про охорону дитинства», а тому має бути скасоване. Квартира виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, тому вона є єдиним житлом позивача та третіх осіб, що підтверджується довідкою Ф-03. У даній квартирі також проживає третя особа з малолітнім сином ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1. Також, набуття іпотекодавцем права власності на підставі договору іпотеки, можливо виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між сторонами. Проте, такий договір не укладався, а тому ТОВ «Кей-Колект» незаконно набуло право власності.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 були залишені без задоволення.

Не погоджуючись із рішення суду представник позивача подала апеляційну скаргу де ставила питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи, що суд першої інстанції не з'ясував всіх обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, а саме - розповсюдження на спірну квартиру дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв'язку із чим протягом дії цього закону на квартиру не може бути звернуто стягнення без згоди її власників. Також, суд першої інстанції неправильно застосувавши норми права та прийшов до помилкових висновків про те, що позивач обрав не вірний спосіб захисту свого порушеного права, та про те, що ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності на квартиру у відповідності до договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку".

22.11.2017 року Апеляційним судом м. Києва отримано заперечення представника ТОВ «Кей-Колект» - Ільчука Н.В. на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 Заперечуючи проти її доводів, представник зазначив про те, що рішення про державну реєстрацію права власності на нерухомість було прийняте приватним нотаріусом Київського МНО як спеціальним суб'єктом на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Вважав, що оскільки позовні вимоги заявлені до суб'єкта владних повноважень (державного реєстратора), спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Крім того, позивач не надав належного доказу щодо відсутності в нього іншого житла, довідка про склад сім'ї також не є доказом відсутності у власності позивача або членів його родини іншого житла. Як і доказів того, що позивачем оспорювються договорів іпотеки повністю або ж у частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Зазначав, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження у іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити у повному обсязі.

Інші учасники судового розгляду будучи належним чином повідомленими про розгляд апеляційної скарги у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи було встановлено, що 01.02.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 117 900 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01.02.2008 року між банком, як іпотекодержателем та ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_8, як іпотекодавцями, укладено договір іпотеки № 76263, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Д.В. за реєстраційним № 144, відповідно до умов якого, іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку квартиру.

12 грудня 2011 року між ПАТ „УкрСиббанк" та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за умови якого банк передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняло на платній основі вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення, у тому числі за договорами, укладеними із ОСОБА_2

На підставі договору факторингу, між банком та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, до переліку яких входить також договір іпотеки, укладений між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_8

ТОВ «Кей-Колект» на адресу ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 направлено вимогу від 01.02.2016 року про усунення порушення, а саме про оплату на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги, а також повідомлено, що у разі не виконання вимоги ТОВ «Кей-Колект» має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

07 квітня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до органу державної реєстрації із заявою про реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки разом із копіями відповідних документів, за результатами розгляду яких 12 квітня 2016 року приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. прийнято оскаржуване рішення, яким право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект», інформацію про що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду справи прийшов до висновку про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_14, у зв'язку з їх не доведеністю та безпідставністю.

Зазначаючи, що доводи позивача ґрунтуються на протиправності дій нотаріуса, як суб'єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, та полягають у тому, що відповідач не мав права прийняти спірне рішення та вчинити спірну реєстраційну дію. Відтак, зі змісту позовних вимог та обраному способу захисту порушених прав вбачається, що дослідженню підлягають не спірні договірні правовідносини, а дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень. Отже, з'ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, суд вважав, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає специфіці правовідносин.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей -Колект», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_15 про скасування рішення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 29.11.2016 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2016 року.

Суди вважали, що відсутні підстави вважати, що справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1,ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 цього Закону

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання ( ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Отже передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотеко держателя в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом 11 книги п'ятої ЦК України.

При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень».

Розділом 5 договору іпотеки укладеного між сторонами було визначено що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання . Згідно із п.5.2. договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зазначене вище вказує, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом повинен бути окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, як то передбачено п. 5.2 договору іпотеки.

У той же час право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ТОВ «Кей - Колект» приватним нотаріусом на підставі договору іпотеки, а не на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Між позивачем, третіми особами та ТОВ «Кей - Колект « такий договір також не укладався.

Державний реєстратор ( в даному випадку виступав - приватний нотаріус ) згідно ч. 3 ст. 10 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - встановлює відповідність заявлених прав і поданих/ отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявниками та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями зокрема:

відповідність обов'язкового дотримання письмової форми право чину та його нотаріального посвідчення у випадках передбачених законом;

відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/ отриманих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

наявність факту виконання умов право чину, з якими закон та / або відповідний право чин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

ТОВ «Кей - Колект» звернувся до приватного нотаріуса із заявою про державну реєстрацію речового права на спірну квартиру на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи, що в іпотечному договорі визначений єдиний можливий спосіб набуття права власності TОB «Кей-Колекг» на предмет іпотеки, а саме: укладення між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, державний реєстратор повинен був перевірити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявниками та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Посилання апелянта на те, що нотаріусу слід було також відмовити відповідачу у реєстрації прав та обтяжень з підстав визначених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 7 червня 2014 року, на думку колегії суддів не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Позивачем не береться до уваги те, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч.1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з п.4 цього Закону протягом його дії інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового про задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-383, 384, 387 ЦПК України, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ "Про судоустрій і статус суддів», п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, ч.6 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року скасувати та постановити нове, за яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29217607, прийняте 12.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною, яким зареєстровано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: