Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Нікандрової С.О., при секретарі Гончаровій К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач ОСОБА_1 є власником будинку №42 по вул. Гагаріна в с. Кам`янське Василівського району Запорізької області. За вищевказаною адресою з 03 липня 2008 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2, але не проживає і який не є членом сімї позивача. Зазначені обставини підтверджуються актом про факт непроживання особи за місцем реєстрації від 13 грудня 2017 року. Враховуючи вищевикладене, позивач на підставі ст.ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.383, 150 ЖК України просить усунути порушення права власності позивача шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком №42 по вул. Гагаріна в с.Кам`янське Василівського району Запорізької області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2017 року у справі №311/3397/17 визначено склад суду суддя Нікандрова С.О.

Ухвалою Василівського районного суду від 28 грудня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, пояснив, що є власником будинку №42 по вул. Гагаріна в с. Кам`янське Василівського району Запорізької області, у належному йому будинку з 03 липня 2008 року зареєстрований його знайомий ОСОБА_2, який фактично ніколи не проживав в будинку та місце його знаходження на даний час позивачу не відомо.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання та судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позову заяву не надав, належним чином повідомлений про розгляд справи за місцем реєстрації, поштові конверти з судовими викликами повернені у звязку закінченням строку зберігання.

Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку №42 по вул. Гагаріна в с. Кам`янське Василівського району Запорізької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №11741839 від 29 жовтня 2013 року.

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Кам`янської сільської ради №2170 від 12 грудня 2017 року, а також відповіді Кам`янської сільської ради від 26 грудня 2017 року на запит суду, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 району Запорізької області, з 03 липня 2008 року.

Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 13 грудня 207 року, складеному за участю депутата Кам`янської сільської ради ОСОБА_3, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, засвідчений секретарем Кам`янської сільської ради ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 району Запорізької області, проте фактично з дня реєстрації 03.07.2008 року по дійсний час за вказаною адресою не проживає.

Допрошені в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7 підтвердили, що 13 грудня 2017 року за їх участю складався акт про не проживання особи за місцем реєстрації громадянина ОСОБА_2, також пояснили, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сімї позивача, з моменту реєстрації 03.07.2008 року по цей час за місцем реєстрації в будинку 42 по вул. Гагаріна в с. Кам`янське не проживає.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Вирішуючи спір, суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 з 03 липня 2008 року і

на момент звернення до суду з цим позовом у спірному будинку як член сімї позивача не проживав, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статей 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, на які посилається позивач у позові, оскільки за встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383, 391 ЦК України.

Аналіз норм статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, чинної на момент звернення позивача до суду, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог як виселення, позбавлення права власності або права користування на житлове приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про позбавлення права користування житловим приміщенням, є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову та усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності шляхом позбавлення відповідача права користування спірним житловим будинком, решта позовних вимог є зайвими для мети судового захисту і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в здійсненні права власності на будинок №42 по вул. Гагаріна в с. Кам`янське Василівського району Запорізької області, шляхом позбавлення ОСОБА_2 (15 серпня 1965 року

народження, ідентифікаційний номер не відомий, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, с. Кам`янське, вул. Гагаріна, буд. 42) права користування житловим приміщенням будинком №42 по вул. Гагаріна в селі Кам`янське Василівського району Запорізької області.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте Василівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_8