Справа № 226/279/18
Справа № 226/279/18
Провадження № 2/226/293/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Попенко І.І.,

за участю представника відповідача Бушинської Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання, в обгрунтування якого вказав, що з 21.02.2000 по 17.09.2017 він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи машиністом електровозу підземним та гірником очисного вибою підземним, та був звільнений 17.09.2017 за ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. Під час трудової діяльності він підлягав впливу надмірного фізичного навантаження, пилу та шуму, концентрація та рівень яких перевищували гранічно допустимі норми. За наслідками чого він отримав професійні захворювання: хронічний бронхіт ІІ ступеню, дифузний пневмофіброз, легенева недостатність І-ІІ ступеню зі смішаною етіологією; хронічну двобічну сенсоневральну приглухуватість ІІІ ступеню; хронічну радікулопатію L5 S1 ліворуч у стадії ремісії з помірним статикою-динамічним порушенням та больовим синдромом, про що підприємством був складений акт за формою П-4 від 29.11.2017. З 2016 року він лікувався амбулаторно та стаціонарно, методами самолікування та народної медицини. 10.01.2018 за висновком МСЕК йому було встановлено за сукупністю 65% втрати професійної працездатності безстроково та третю групу інвалідності. Йому протипоказано праця із фізичним навантаженням, підземні умови, тривала робота на ногах, в умовах шуму. Він скаржиться на задишку, постійний кашель, шум у вухах, зниження слуху на обидва вуха, періодичний біль у поперековому відділі хребта з іррадіацією у праву ногу, оніміння у правій нозі, загальну слабкість, втомлюваність. Виникла необхідність у динамічних медичних оглядах та спостереженнях у профпатолога, гастроентеролога, ортопеда, невролога, отоларинголога. Рекомендовано санаторно-курортне лікування у профільних санаторіях, курси загально зміцнювальної, відновлювальної та протиневричної терапії. Вважає, що за наслідками професійного захворювання йому спричинено моральну шкоду, яку повинен відшкодувати відповідач через незабезпечення безпечних умов праці на підприємстві, оскільки перебуваючи на лікуванні, він не міг та не може вести повноцінний спосіб життя, протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, обумовлені важкістю хвороби, психологічний дискомфорт та значне порушення душевного спокою. Після втрати працездатності в нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне знедужання та послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. За станом здоров'я він втратив роботу та не має можливості працювати в шахті і вести звичайний для нього образ життя. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює у 45000 грн. Також, у день звільнення відповідач не провів з ним повний розрахунок. Проте, після звільнення на його рахунок від відповідача надходили наступні суми: 17.10.2017 - 20565,40 грн виплати з тимчасової непрацездатності; 10.11.2017 - 430,05 грн заробітна плата; 06.11.2017 - 2225,00 грн заробітна плата; 16.11.2017 - 29282,22 грн заробітна плата. Тому, він вважає, що відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 24813,80 грн, виходячи із 44 робочих днів затримки, помножених на його середньоденну заробітну плату в сумі 563,95 грн.

Тому позивач просить суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди внаслідок професійного захворювання 45000 грн, секредній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 24813,80 грн, сплачений ним судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 до судового засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, наполягаючи на позові, письмово повідомили суд про розгляд справи у їх відсутність, інших заяв по суті справи, окрім позову, не надали.

Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» Бушинська Є.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, у наданому суду відзиві на позовну заяву вказала, що позивач не надав доказів протиправної поведінки відповідача, яка призвела до виникненню профзахворювання у позивача. Згідно п.19 акту форми П-4 від 04.12.2017 позивач на момент розслідування не працював в шкідливих умовах з 17.09.2017, виявити осіб, що порушили законодавство України з охорони праці, які призвели до даного профзахворювання, не має можливості. При укладанні трудового договору позивачу було роз'яснено під підпис умови його праці, наявність на робочому місті, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та його наслідки, претензій за період його праці до підприємства від позивача не було. ОСОБА_2 був забезпечений спецодягом, спецвзуттям, засобами індивідуального та колективного захисту тощо. У періоди з 21.02.2000 по 12.09.2005 та з 12.09.2005 по 17.09.2017 позивач працював на ДП «ВК «Краснолиманська» в якості гірника очисного вибою. Праця позивача по гігієнічним умовам праці відносилася до 3 класу шкідливих умов праці по пилу, шуму, важкості праці, напруженості праці, вібрації, мікроклімату, а це згідно гігієнічнй класифікації праці, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.04.2014 № 428, як правило, відноситься до легкого та середнього ступенів важкості (з втратою професійної працездатності в період трудової діяльності). Всі медогляди позивач проходив без зауважень зі сторони лікарів, тобто, за період роботи позивача на ДП «ВК «Краснолиманська» він жодного разу не хворів на захворювання, які могли б викликати профзахворювання. Лише після звільнення, з 17.09.2017 позивач звернувся за меддопомогою по профзахворюванню, що ставить під сумнів дійсність його профзахворювання. Тим більш позивач працював тривалий час на іншій шахті. Позивач не довів, які дії стали причиною заподіяння моральної шкоди ДП «ВК «Краснолиманська». Вказані у позові моральні страждання не утруднюють себе обґрунтуваннями та обмежуються загальними фразами. Ввідсутні розрахункові документи (чеки, касові чеки, квитанції), які б свідчили про витрачення коштів на придбання в період лікування лікарських препаратів, зазначених в довідках лікаря. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, або медично-консультаційної або медично-соціальної експертної комісії про стрес, що зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні прояви стану постраждалого, який позивачем суду не наданий. Висновок МСЕК про відсоток відшкодування професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Встановлена позивачу інвалідність є робочою, та може бути відновлена при належному медичному лікуванні.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними, оскільки звільнення позивача за власним бажанням здійснено у повній відповідності до норм чинного законодавства. Відповідач повний розрахунок з позивачем провів 16.11.2017. Під час отримання позивачем трудової книжки будь-яких вимог до відповідача щодо проведення з ним розрахунку не заявлялося, тим самим позивач фактично погодився з проведенням з ним відповідачем остаточного розрахунку 16.11.2017.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн відповідач зазначив, що позивачем не надано детальної інформації щодо вартості підготовки зауважень та інших документів, а також платіжних доручень, щодо кількості годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній справі.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволеннюз таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, 1977 року народження, з 21.02.2000 знаходився у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», працюючи машиністом електровозу підземним та гірником очисного вибою підземним з повним робочим днем у шахті, звідки 17.09.2017 був звільнений за ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію, після звільнення з підприємства відповідача відомості про роботу відсутні, що підтверджується записами з трудової книжки позивача. Загалом трудова діяльність позивача розпочалася з 1996 року роботою у підземних умовах і тривала до 07.08.1999 на шахті Стаханова ДП «Красноармійськвугілля» (а.с.9).

Згідно з висновком головного нейрохірурга Департаменту охорони здоров'я Донецької облдержадміністрації від 09.06.2017 у ОСОБА_2 виявлено: хронічна вертеброгенна (остеохондроз хребта, протрузії дисків L3-L4, L5-S1, правобічна форомінальна кила диску L4-L5) попереково-крижова радікулопатія, стадія затяжного загострення, з вираженим больовим, м'язово-тонічним, правобічним корінцевим синдромом, вираженим порушенням статико-дінамічної функції хребта, що також підтверджено довідкою про стан здоров'я лікарсько-консультативної комісії від 29.08.2017 та висновком медичного діагностичного центру від 19.05.2017 (а.с.12, 13, 14).

Згідно з випискою з амбулаторної карти ОСОБА_2 та епікризу з історії хвороби № 3728-421 останній з приводу вказаної хвороби з 08.05.2017 по 21.05.2017, з 22.05.2017 по 01.06.2017, з 02.06.2017 по 29.06.2017, з 17.07.2017 по 30.08.2017, з 09.10.2017 по 30.10.2017 перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Мирноградської центральної міської лікарні (а.с.10).

Відповідно до аудіограми клініки професійних захворювань державної установи «Інститут медицини праці НАМН» від 12.10.2017 № 17587 у ОСОБА_2 виявлена хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість ІІІ ступеню (а.с.15).

Згідно виписки № 937 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 з 09.10.2017 по 30.10.2017 перебував на стаціонарному лікуванні у клініці професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці академії медичних наук України» з діагнозом: 1) хронічний бронхіт П ст. у фазі затихаючого загострення, дифузний пневмофіброз, легенева недостатність І-ІІ ступеню зі змішаною етіологією (пил та інфекція); 2) хронічна радікулопатія L5, S1 праворуч у стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом; 3) хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним (Ш ст.) ступенем зниження слуху (а.с.16).

Згідно з медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» від 26.10.2017 № 37/939 вказані захворювання ОСОБА_2 є захворюваннями професійними, встановленими вперше (а.с.18).

Підгрунттям для визначення професійної категорії захворювань явились дані клінічного обстеження, дінамика захворювань, інформація про умови праці, згідно яких хворий під час роботи підлягав впливу пилу, концентрації якого у рази перевищувала допустимі норми, шуму, рівень якого також перевищував ГДК, фізичні навантаження, робоча. Стаж позивача у шкідливих умовах - біля 21 року (а.с.18).

У зв'язку з виявленими професійними захворюваннями позивачу протипоказана робота в умовах дії пилу, токсичних та подразнюючих рачовин, несприятливого мікроклімату, шуму, фізичних навантажень, вимушеної робочої пози. Йому рекомендовано динамічне спостереження профпатолога, терапевта, невролога, отоларинголога, медичне лікування за потребою, санаторно-курортне лікування у профільних санаторіях (а.с.16-18).

За результатами розслідування причин виникнення хронічних професійних захворювань у позивача ОСОБА_2, а саме: хронічного бронхіту ІІ стадії, фаза затихаючого загострення, дифузного пневмофіброзу, легеневої недостатності І-ІІ ступеню, хронічної двобічної сенсоневральної приглухуватості ІІІ ступеню, хронічної радікулопатії L5 S1 праворуч у стадії неповної ремісії з помірним статикою-динамічним порушенням та больовим синдромом, 29.11.2017 на підприємстві відповідача складено акт за формою П-4, затверджений 04.12.2017 начальником Головного управління Державної служби України з питань праці у Донецькій області. У п.п.16, 17 даного акту зазначено, що причиною професійних захворювань позивача є тривалий період роботи в шкідливих умовах, обумовленим впливом шкідливого фактора - пилу, шуму, вібрації, фізичного навантаження, робочої поза, несприятливого мікроклімату, що перевищує ГДК та нормативні значення (а.с.19-22).

Згідно із довідкою до акту огляду МСЕК від 10.01.2018 та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 10.01.2018 позивачу у зв'язку з професійними захворюваннями вперше безстроково встановлено третю групу інвалідності та за сукупністю 65% втрати професійної працездатності, з них: 15% за приглухуватість, 20% за хронічний бронхіт, 30% за хронічну радікулопатію, з рекомендаціями медикаментозного, санаторно-курортного лікування, спострегіння та лікування у невролога та пульмонолога (а.с.23).

Статтею 46 Конституції України передбачено, що право громадян на соціальний захист гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно за ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Згідно за ч.1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001 року.

Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

За отриманим професійним захворюванням позивачу вперше була встановлена втрата професійної працездатності 10.01.2018, тому суд керується законодавством, діючим у зазначений період часу, тобто на час виникнення спірних правовідносин, бо це регламентовано ст.5 ЦК України, згідно якої акти цивільного законодавства, до яких відноситься Закон № 1105-ХIV, регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки Фонд на час виникнення спірних правовідносин не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання таку шкоду позивачу, законні права якого порушені, повинен відшкодувати роботодавець на підставі ст.2371 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

За ч.4 цієї ж статті власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Виходячи з вимог ст.153 КЗпП України, яка покладає на власника обов'язок створювати працівникові безпечні умови праці, провина власника полягає у невиконанні такого обов'язку. Отже, саме підприємство повинно було створити умови, які б унеможливлювали настання негативних наслідків щодо здоров'я працівника.

Наявність небезпечних і шкідливих умов праці позивача встановлена актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_2

Суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з встановленням йому стійкої втрати працездатності внаслідок отриманого ним професійного захворювання, а висновок МСЭК від 10.01.2018 підтверджує наявність факту спричинення шкоди його здоров'ю, яка привела до фізичних і моральних страждань позивача, та наявність прямого причинного зв'язку між ушкодженням здоров'я та порушенням небезпечних норм при виконанні робіт.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 неодноразово звертався за допомогою до медичних установ через захворювання, які визначено професійними. В історіях його хвороб зафіксовано скарги на постійний сухій кашель, задишку при незначному фізичному навантаженні, шум у вухах, зниження слуху на обидва вуха, біль у поперековому відділі хребта з іррадіацією у праву ногу, оніміння в правій нозі, загальну слабкість.

Отримане позивачем захворювання вимагає від нього продовження лікування, спостереження у багатьох лікарів, обмежило виконувати фізичну роботу, роботу в умовах впливу небезпечних чинників виробничого середовища, в решту-решт призвело до втрати професії, якій позивач присвятив все своє трудове життя, і яка була джерелом його доходу.

Наведене свідчать про те, що позивач тривалий час зазнавав і по теперішній час зазнає фізичну біль і психічні страждання, внаслідок чого порушилися його нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому посилання відповідача на обов'язковість, як доказу, висновку МСЕК щодо встановлення факту спричинення позивачеві моральної шкоди безпідставне і не відповідає вимогам законодавства; позивачем надано достатньо доказів, за якими можна судити про наявність фізичних або психічних страждань. Крім того, у п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

Також є неприйнятною позиція відповідача щодо відсутності причинного зв'язку з діями підприємства та наслідками ушкодження здоров'я позивача, який на момент розслідування причини виникнення професійного захворювання не працював на шахті, оскільки передумовою виникнення професійних захворювань позивача стала довготривала праця на вугільному підприємстві відпоідача (понад десяти років) у несприятливих умовах, а не одномоментна подія. До того ж у зв'язку з загостреннями хронічних хвороб позивач перед звільненням декілька місяців перебував на лікарняному. Роз'яснення умов праці і можливості їх впливу на здоров'я не виключає відповідальності підприємства у разі настання негативних наслідків.

При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди суд приймає до уваги час роботи на підприємстві відповідача у шкідливих умовах, які призвели до захворювань, характер, обсяг, тривалість зазнаваних позивачем страждань, його стан здоров'я, розмір і безстроковий характер стійкої втрати професійної працездатності, істотність вимушеності змін у життєвих стосунках потерпілого, який у віці 40 років втратив 65% своєї працездатності у зв'язку з професійними захворюваннями, те, що отримане ним ушкодження здоров'я заважає йому вести повноцінний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для його організації, потребує продовжувати лікування, суд, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає можливим визначити позивачу розмір моральної шкоди у 26000 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується другої позовної вимоги ОСОБА_2, судом встановлено, що після звільнення позивача з підприємства 17.09.2017 залишок його заробітної плати в сумі 29282 грн 22 коп. був зарахований 16.11.2017, що підтверджується випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.01.2018 з рахунку позивача за період з 01.09.2017 та довідкою відповідача від 31.01.2018 (а.с.25-26, 32).

За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно за ст.116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз'яснень п.25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 року «Про практику застосування сдами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством.

Тому позиція відповідача про відсутність з боку позивача будь-яких вимог до відповідача щодо проведення з ним розрахунку, що є підставою для відмови у задоволенні цієї позовної ваимоги, не грунтується на законі.

Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 16.11.2017.

Так як підприємством у день звільнення розрахунок з позивачем не проведено, воно має відповідати перед позивачем згідно за ст.117 КЗпП України.

Позивач просить суд стягнути його середній заробіток за період з 17.09.2017 до 16.11.2017 в сумі 24813 грн 80 коп., із розрахунку: 44 робочих дня х 563 грн 95 коп.

Згідно із довідками відповідача від 31.01.2018 та від 19.03.2018 середньоденна заробітна плата позивача дорівнює 563 грн 96 коп. (а.с.33).

Перевіривши розрахунок середньоденного заробітку позивача, проведеного підприємством, суд находить його таким, що відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100.

Крім того, суд вважає, що розрахунок необхідно проводити не з 17.09.2017, а з 18.09.2017, оскільки згідно за абз.2 п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністрества юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до додатку до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», кількість робочих днів, за які позивачеві затримано виплату зарплати, за період з 18.09.2017 по 16.11.2017 сатновить: за вересень 2017 року - 10 днів, за жовтень 2017 року - 21 день, за листопад 2017 року - 12 днів, а всього 43 робочих дня.

Таким чином сума середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 18.09.2017 року по 16.11.2017 буде дорівнювати: 24250 грн 28 коп., із розрахунку: 43 робочих дня х 563 грн 96 коп.

Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що вимоги щодо стягнення моральнї шкоди є вимогами немайнового характеру, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеній сумі у розмірі 407 грн.

Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за вимоги майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні пропорційно задоволеній сумі у розмірі 689 грн (а.с.1).

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Витрати на професійну правничу допомогу згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України, відносяться до витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Відповідно до ст.137 ЦПК України склад та розмір витрат, повязаних із оплатою правничої допомоги, належать до предмета доказування у справі.

Так, п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивачем на підтвердження надання йому правової допомоги до позовної заяви долучено витяг з договору № 79/2018-а від 16.01.2018, укладений між ним і адвокатом ОСОБА_3, жодним пунктом якого не зазначено порядок оплати за надання допомоги, і розрахункова квитанція АААП № 917822 від 09.02.2018, згідно якої ОСОБА_2 на користь адвоката сплачено 3000 грн за складання позовної заяви та авансування участі представника у судових засіданнях. Разом з тим, кількість витраченого часу на надання послуг зі складання позовної заяви, яка була виготовлена 12.02.2018, тобто після оплати гонорару, не зазначено, а в судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 представництво інтересів позивача не здійснював. Таким чином, за таких умов суд погоджується з думкою представника відповідача про недоведеність цих вимог.

На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.47, 116, 117, 153, 237-1 КЗпП України, законів України «Про оплату праці», «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», керуючись ст.ст.12, 13, 76, 133, 137, 141, 197, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2, місце проживання якого: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки якого НОМЕР_1, до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», юридична адреса якого: 85310, Донецька область, м.Покровськ, м.Родинське, вул.Перемоги, 9, , про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у відшкодування моральної шкоди, спричиненої хронічним професійним захворюванням, 26000 (двадцять шість) грн 00 коп.

Стягнути з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 17.09.2017 по 16.11.2017 у сумі 24250 грн 28 коп. та понесені судові витрати у сумі 689 грн 00 коп., а всього 24939 (двадцять чотири тисячі дев'ятсот тридцять дев'ять) грн 28 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір у сумі 407 (чотириста сім) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 05.04.2018.

Суддя Ж.Є.Редько