Провадження № 4-с/263/38/2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 листопада 2018 року м. Маріуполь
Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Шатілова Л.Г., при секретарі Дзигім К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Маріуполі скаргу Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних особі на ліквідацію ОСОБА_1, зацікавлена особа: ОСОБА_2, на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3, -
В С Т А Н О В И В:
Представник скаржника в судове засідання не зявився, в скарзі зазначив прохання про її розгляд за відсутності представника ПАТ «РОДОВІД БАНК».
Державний виконавець Центральному ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням про розгляд скарги за його відсутності, залишивши питання про її вирішення на розсуд суду.
Зацікавлена особа в судове засідання не зявилася з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду скарги була повідомлена у встановленому законом порядку.
Суд, дослідивши матеріали скарги, та витребувані матеріали виконавчого провадження №52389288, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на підставі наступного.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа N 6-2187цс15) та 24 лютого 2016 року (справа N 6-3077цс15), які є обовязковими для застосування у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, викладено правовий висновок про те, що виходячи з положень статті 383, частини четвертої статті 384 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ.
Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Вказаним правом обґрунтовано скористався заявник, звернувшись до суду з даною скаргою.
Відповідно до доданих до скарги матеріалів 16.07.2018 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» отримав постанову про повернення виконавчого документа від 13.06.2018 року та 26.07.2018 року спрямував на адресу суду дану скаргу.
28.09.2016 року постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 було відкрито вищевказане виконавче провадження №52389288.
03.10.2016 року постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 було накладено арешт на майно ОСОБА_2 та заборону на його відчуження.
Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 07.10.2016 року, вказані відомості щодо арешту майна боржника та накладення заборони на його відчуження були внесені до Державного реєстру 03.10.2016 року.
Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна щодо субєкта від 21.10.2016 року, ОСОБА_2 належить: 1/100 частина нежилого приміщення 62 по вул. Артема, 37 в м. Маріуполі, реєстраційний номер 3130648, яке вбудоване в підвал багатоквартирного будинку А-5, на підставі договору купівлі-продажу № 2960 від 01.12.2005 року, 1/1 частка садового будинку №108 у СТ «Дельфін», с. Приморське, Донецької області, на який, а також на земельну ділянку 108 у СТ «Дельфін», с. Приморське, Донецької області, накладено забору відчуження приватним нотаріусом на підставі договору іпотеки від 21.11.2007 року.
В той же час, згідно наданої державним виконавцем інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 15.11.2018 року, 1/100 частина нежилого приміщення 62 по вул. Артема, 37 в м. Маріуполі, реєстраційний номер 3130648, яке вбудоване в підвал багатоквартирного будинку А-5, на підставі договору купівлі-продажу № 2329 від 29.07.2015 року належить ОСОБА_6
У відповідності до повідомлення начальника Територіального сервісного центру №1441 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 06.12.2016 року за період часу з 01.01.2013 року по 25.11.2016 року транспортні засоби за ОСОБА_2 не зареєстровані.
Згідно відповіді від 23.05.2017 року Державної фіскальної служби України ОСОБА_2 на обліку в органах ДПС не перебуває, інформація про джерела отримання доходів боржників-фізичних осіб відсутня.
Відповідно до відповіді Пенсійного фонду України від 22.05.2017 року відомості щодо ОСОБА_2 як особи-боржника, яка працює за трудовими та цивільно-правовими договорами, особи-боржника, яка отримує пенсію, про останнє місце роботи відсутня.
12.06.2018 року старшим державним виконавцем Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 було складено акт, відповідно до якого при виході за місцем мешкання ОСОБА_2: м. Маріуполь, пр. Металургів, 89-15, встановлено, що останній за вказаною адресою зареєстрований, проте не мешкає вже 3 роки, а мешкає у м. Дніпрі, Дніпропетровської області, майно, що належить боржнику у квартирі відсутнє.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
При цьому, права державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження передбачені ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у звязку з виконавчим провадженням.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №52389288 державним виконавцем Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 було витребувано інформацію про майновий стан ОСОБА_2 з: Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби України, Територіального сервісного центру №1441 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна. Крім того, державним виконавцем було накладено арешт на все майно, належне ОСОБА_2, та накладено забору на його відчуження, а також здійснено вихід за зареєстрованим місцем мешкання останнього.
Після проведення вище перелічених виконавчих дій було встановлено відсутність у ОСОБА_2 будь-якого майна, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості перед стягувачем ПАТ «РОДОВІД БАНК», оскільки окрім садового будинку №108 у СТ «Дельфін», с. Приморське, Донецької області ОСОБА_2 у власності іншого майна не має, а даний будинок є предметом договору іпотеки, та приватним нотаріусом 21.11.2007 року на нього накладено заборону відчуження, а тому на останній може бути звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «РОДОВІД БАНК», на підставі наступного.
Відповідно до ст.54 закону «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень закону «Про іпотеку».
Відповідно до ст.1 закону «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим законом.
За положеннями ч. ч. 1, 3 ст.33 закону «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Положеннями ст.51 закону «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.
Аналізуючи наведені норми законодавства вбачається, що законом передбачена першочерговість задоволення вимог саме іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а вже після вимоги інших стягувачів.
При цьому, відсутні докази того, що вищевказаний садовий будинок є предметом іпотеки, укладеним ОСОБА_2 саме з ПАТ «РОДОВІД БАНК», та відповідно докази того, що останній є іпотекодержателм та має першочергові вимоги на звернення стягнення на даний будинок. Крім того рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» заборгованості було ухвально після укладення договору іпотеки, відсутні докази вартості садового будинку та відсутня письмова згода заставодержателя.
Таким чином, державним виконавцем Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 були вжиті передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи щодо примусового виконання рішення суду, вчинені виконавчі дії, здійснені заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, а тому вимоги скарги в частині визнання незаконними дій старшого державного виконавця Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 є необґрунтованими.
Пунктом 3 ч.2 ст. 18 Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобовязаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Пунктом 18 ч.3 ст. 18 Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Проте, слід зауважити, що в матеріалах виконавчого провадження №52389288 є клопотання стягувача від 02.02.2017 року про звернення державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобовязань за рішенням суду, проте державним виконавцем в порядку ст.ст. 76-83 ЦПК України не надано суду доказів ані розгляду даного клопотання у встановленому порядку, ані звернення до суду з відповідним клопотанням про встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.
Крім того, суд бере до уваги наступне.
Відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За практикою Європейського суду прав людини, зокрема у рішення «Шмалько проти України» зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою частиною права на доступ до суду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішенням, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна складова частина судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право на справедливий суд, однак дане право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін. Тлумачення ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Враховуючи наведене, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що з метою захисту законних прав та інтересів стягувача, виконання рішення суду, постанову старшого державного виконавця Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 від 13.06.2018 року по виконавчому провадженню №52389288 слід скасувати.
Крім того, слід зауважити, що згідно ст.41 Закону у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобовязані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження предявити його до виконання.
Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 року № 14, суд
У Х В А Л И В:
Скаргу гарантування вкладів фізичних особі на ліквідацію ОСОБА_1, зацікавлена особа: ОСОБА_2, на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_3 задовольнити частково.
В задоволенні інших вимог скарги - відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Л.Г. Шатілова