Ухвала

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 643/3112/18

провадження № 61-46561ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» Північно-східний комерційний макрорегіон (місто Харків), про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 123 200 грн та судовий збір.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 19 квітня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 805/16/21-1/6-168, за умовами якого ОСОБА_2 отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 120 тис. грн зі сплатою 21 % річних та графіком погашення, передбаченим кредитним договором та внесеними до нього змінами. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 квітня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та нею (майновим поручителем) було укладено іпотечний договір № 805/13/26/6-639, за яким вона передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1. 18 червня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І. О. вчинено виконавчий напис, за яким нотаріус звернув (запропонував звернути) стягнення на передану нею в іпотеку належну їй квартиру. За рахунок коштів, отриманих від реалізації іпотечного майна, нотаріус запропонував задовольнити вимоги банку за кредитним договором в сумі 175 488,34 грн та витрати по вчиненню виконавчого напису в розмірі 3 тис. грн, а всього 178 488,34 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 06 вересня 2016 року було затверджено мирову угоду, за умовами якої вона погодилася добровільно, в установленому цією мировою угодою порядку та строки сплатити банку борг ОСОБА_2 в сумі 170 491,20 грн, що складається з неповернутої позичальником частини тіла кредиту та процентів за користування ним. Вона вчасно та належним чином виконує свої зобов'язання за ухвалою суду про затвердження мирової угоди і не пропустила жодного поточного платежу, а саме - 21 вересня 2016 року сплатила банку 80 тис. грн, що відповідає першому платежу, а надалі в період з 18 жовтня 2016 року по 19 січня 2018 року сплатила 16 поточних платежів по 2 700 грн. Всього станом на 02 лютого 2018 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед банком нею було сплачено 123 200 грн. Вважає, що вона стала новим кредитором ОСОБА_2 в межах сплаченої нею як майновим поручителем суми заборгованості відповідача перед банком в розмірі 123 200 грн. Задля уникнення в майбутньому можливих непорозумінь та вирішення питання щодо повернення коштів (боргу) в позасудовому порядку 02 лютого 2018 року вона направила відповідачу письмове повідомлення про часткове виконання зобов'язання боржника його майновим поручителем з вимогою про повернення сплачених грошових коштів та попередженням про можливість виникнення судового спору, яке повернуто їй з причин закінчення терміну зберігання. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Московського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2018 року (на час подання касаційної скарги) - 1 762 грн.

Ціна позову у даній справі щодо стягнення з відповідача суми заборгованості становить 123 200 грн, що станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн х 100 = 176 200).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки Верховним Судом поки що не вирішено питання про те, чи правомірно та справедливо відмовляти в задоволенні позову іпотекодавця про відшкодування його боржником коштів, сплачених на користь кредитора в рахунок часткового погашення основної заборгованості боржника. При цьому суди по різному вирішують питання про природу такого роду позовних вимог, оскільки в одних випадках національні суди вважають їх регресними вимогами і такими, що підлягають задоволенню на підставі частини третьої статті 42 Закону України «Про іпотеку», однак в інших випадках суди вказують на те, що в таких справах можливо вести мову не про регрес, а лише про суброгацію та заміну кредитора у зобов'язанні, яка в таких правовідносинах не відбулася, оскільки основне зобов'язання виконано іпотекодавцем лише частково. Таким чином, правозастосовча практика судів в окресленому питанні є неоднорідною і суперечливою, що викликає необхідність вирішення цього питання Верховним Судом. Вирішення Верховним Судом вказаних досить поширених наразі правових питань (проблем) забезпечить єдність судової правозастосовчої діяльності в Україні і унеможливить ухвалення судами нижчих інстанцій принципово різних за своєю суттю судових рішень у тотожних справах.

Крім того, вказана справа має виняткове значення для неї, оскільки вона була вимушена сплатити на користь банку замість недобросовісного боржника ОСОБА_2 123 200 грн аби попередити звернення стягнення на предмет іпотеки та втрату єдиного свого житла. Вказана сума є для неї істотною, оскільки вона складає майже весь її річний дохід, яким вона повинна забезпечувати себе всім необхідним для життя та побуту, враховуючи при цьому, що вона є одинокою особою без сім`ї та близьких родичів. Таких, як вона іпотекодавців, що частково виконали обов'язок боржника, але не можуть домогтися стягнення сплачених коштів, безліч, а тому справа за її позовом є важливою не тільки для неї самої, а й становить значний суспільний інтерес для учасників кредитних правовідносин у нашій країні.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права вказує на незгоду ОСОБА_1 з оцінкою суду зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не свідчить про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів різного вирішення судом (судами) касаційної інстанції спорів, що виникають з подібних правовідносин, заявник не навела і доказів на їх підтвердження не надала.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Сам по собі факт надання ОСОБА_1 довідки про її доходи, які з жовтня 2017 року по вересень 2018 року перевищили 160 тис. грн, не може свідчити про виняткове значення справи для неї, враховуючи ціну позову та інші наведені вище обставини. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Доводи заявника про значний суспільний інтерес до цієї справи також нічим не підтверджені.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Також Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» Північно-східний комерційний макрорегіон (місто Харків), про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук