Справа № 346/2749/15-ц
Провадження № 2-п/346/13/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого судді Веселова В.М.

за участі секретаря Максимюк М.А.

представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2

відповідачка ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 23.12.2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства Кредобанк до ОСОБА_1,ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

в с т а н о в и в :

Заявниця та її представник звернулися до суду із заявою, в якій просять скасувати заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Заяву мотивують тим, що 23.12.2015 року Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області виніс заочне рішення по справі за позовом публічного акціонерного товариства Кредобанк до ОСОБА_1,ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором , яким стягнуто в солідарному порядку ОСОБА_1,ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Кредобанк, адреса якого: м. Львів, вул.Сахарова,78 , МФО 325365, ідентифікаційний код за , заборгованість за кредитним договором №315 від 06.08.2008 року, загальний розмір якої банком станом на 04.02.2015 року визначено в розмірі 142 352 (сто сорок дві тисячі триста пятдесят дві) гривні 59 копійок,а також судові витрати в розмірі 711грн.76 коп..

Зазначають, що заочне рішення суду підлягає перегляду з наступних підстав.

На час розгляду справи адреса фактичного проживання гр.ОСОБА_1 відрізняється від адреси,яка вказана в документах,які підписані з банківською установою. Вона не отримувала жодних повідомлень про виклик до суду. Про саме рішення їй стало відомо після того як надійшла постанова державного виконавця Коломийського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 10.01.2018 року,а з текстом заочного рішення вона ознайомилась 29 січня 2018 року. Відповідно вказує,що вона не знала про про призначення судом судових засідань. Вказує,що судом помилково відкрито провадження за місцем проживання іншого відповідача, укладений на той час договір про надання правової допомоги між відповідачкою та її представником було розірвано з обєктивних причин,відповідно вона була позбавлена юридичного захисту. Також вказує на несправедливі умови підписаного кредитного договору.

Представник відповідачки ОСОБА_1 в судовому засіданні свою заяву підтримав.

Представник позивача по справі в судовому засіданні доводи представника відповідачки заперечив, просить залишити заочне рішення в силі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позицію представника відповідачки ОСОБА_1.

Дослідивши матеріали справи,заслухавши пояснення представника відповідачки,який свою заяву підтримав,представника позивача,який подану заяву заперечив, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до ст.286 ЦПК України прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви. Заява про перегляд заочного рішення повинна бути розглянута протягом пятнадцяти днів з дня її надходження.

Згідно ст.287 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви. У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою:1) залишити заяву без задоволення;2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Згідно ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Отже заявниця вказує, що суд не мав права відкривати провадження саме в м.Коломиї,оскільки її місце проживання є в м.Львові. Суд зазначає,що представник відповідачки оскаржив в установленому порядку ухвалу Коломийського міськрайонного суду про відкриття провадження по справі (а.с.102),додавши до нього договір про надання правової допомоги (а.с.105). Однак, ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 1.10.2015 року(а.с.116) зазначено,що апелянтом не сплачено судовий збір і надано додатковий термін для усунення недоліків. Як вбачається з наступної ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6.11.2015 року апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_5 вважається неподаною і поернута апелянту (а.с.118). Таким чином і відповідачка і її представник,маючи договірні відносини на представництво позивачки в суді, не усунули недоліки своєї ж апеляційної скарги, відповідно погодились з тим ,що справа повинна слухатись саме в Коломийському міськрайонному суді.

Заявниця та її представник вказують,що заявниця відповідачка по справі проживає в м.Львові і є акторкою театру ім.Заньковецької, однак і укладеному кредитному договорі і всіх супутніх документах адреса реєстрації відповідачки зазначена с.Воскресинці,вул.Шевченка,бьуд.61 Коломийського району (а.с.10).

Принагідно слід зазначити ,що у відповідності до ст.109 ЦПК в ред. 2003 року позови до фізичних осіб предявляються за місцем її реєстрації,а випадку якщо позов було предявлено до декілької фізичних осіб, то позов предявляється за вибором позивача.

В випадку зміни адреси проживання, відповідачка зобовязана була б повідомити про це не тільки банк,але й суд (ст.77 ЦПК в ред.2003 року), однак цього не зробила.

За таких обставин суд зробив запит до начальника РВ УДМС 17 червня 2015 року щодо місця реєстрації відповідачки (а.с.49) і отримав відповідь ,що місце реєстрації ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1 є с.Воскресинці,вул.Шевченка,61, місце реєстрації ОСОБА_3 є с.Воскресинці,вул.Шевченка,59 (а.с.54).

Більше того на стор.58 та 60,69 матеріалів справи, є рекомендовані повідомлення,що повернулись від відповідачок про те,що вони були належним чином повідомлені про день,час та місце слухання справи.

В подальшому відповідачки неодноразово викликались в судові засідання про що свідчать рекомендовані повідомлення,що повернулись до суду на арк.84,89,123,125,141,162,164166, а також повідомлено належним чином і представника відповідачки гр.ОСОБА_6 (а.с.136).При чому суд зазначає ,що повідомлення ,які направлялись відповідачці в судові засідання .призначені на листопад та грудень 2015 року,були скеровані за фактичним місцем проживання відповідачки у м.Львів (а.с.162,164).

Після винесення заочного рішення воно було належним чином надіслано відповідачкам,про що свідчать рекомендовані повідомлення на арк.стор. матерілів справи 208,209,на яких є підписи відповідачок про отримання заочного рішення суду.

Таким чином, спростовується факт,про який вказує заявниця та її представник про те,що вона дізналась про спірне рішення тільки в січні 2018 року.

Суд враховує ту обставину, що вищезазначене рішення прийняте за відсутності відповідачів у судовому засіданні та без врахування їх доводів і заперечень, однак зазначає,що протягом семи місцяів суд забезпечував відповідачам найбільш сприятливий режим доступності до справи, повідомляв про всі судові засідання, надавав можливість зявитись до суду і надати свої пояснення та заперечення,однак відповідачі добровільно від цього відмовились.

Більше того , твердження відповідачки про те, що її договір з певних причин з її представником було розірвано, жодним чином не підтверджений. В такому випадку відповідачка мала повне право звернутись до іншого представника за захистом свого права, однак цього не зробила, що можна вважати як зловживання своїми правами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка та її представник повідомлялись належним чином про слухання справи, однак свідомо уникали присутності на судових засіданнях, про що свідчать рекомендовані повідомлення вищеописані вище. Так само, відповідачки знали про наявність заочного рішення,однак з незрозумілих причин не бажали своєчасно його оскаржити.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, останній виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України» суд вказав, що положення стосовно сплати державного мита для подачі скарги та про забезпечення сторін у справі копіями цієї скарги слугує меті забезпечення належного адміністрування правосуддя. Сторони, яких це стосується, можуть резонно сподіватися що ці правила будуть реалізовуватись на практиці. Не дивлячись на це, такі правила чи їх застосування не повинно радикально позбавляти сторін у справі можливості скаржитись до суду.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У звязку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Тобто, Європейський суд з прав людини вважає обґрунтованими обмеження у праві на подання позовної заяви з метою не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Нормою ч.3 ст.267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони в спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК, положення якої сформульоване із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який встановлював би інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони в спорі суд не застосовує позовної давності.

Тобто цією нормою встановлено субєктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони в спорі.

Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні. Отже, без заяви сторони в спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість її застосування повязана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Дана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року №6-3063цс 16.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, зазначеної в постанові №6-17цс17 від 22.02.2017 року зазначено,що факту, який доводить, що сторона не знала про порушення свого цивільного права, недостатньо. Сторона повинна також довести, що не могла дізнатися про розгляд справи.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який відповідачка не знала про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернулася по його захист своєчасно до суду, недостатньо.

В заочному рішенні зазначено,що воно може бути переглянуте Коломийським міськрайонним судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення згідно норм ЦПК в ред.2003 року. Суд зазначає,що Відповідачка, за таких обставин повинна довести, що інформацію про порушення їй прав не можливо було отримати чи вона їх не отримала . Однак наявні рекомендаційні повідомлення,що повернулись до суду свідчать про те,що відповідачка ОСОБА_1 отримала заочне рішення 12 січня 2016 року,при чому за адресою фактичного місця проживання в м.Львові, а відповідачка ОСОБА_3 13 січня 2016 року. Доведення факту, через який відповідачка не знала про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернулася по його захист до суду, недостатньо. Відповідачка повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК (в ред.2003р.), про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім цього, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 14.02.2018р. по справі №910/33054/15. Усі необхідні документи і повідомлення надсилались відповідачці на адресу, яка була вказана у позовній заяві і де вона є зареєстрованою. Рішення суду першої інстанції було оприлюднено у реєстрі. До того ж відповідачка не надала доказів своїх намагань дізнатись про хід провадження. Тож процесуальна бездіяльність відповідачки не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом першої інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення суду та призначення справи до розгляду в загальному порядку відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 284- 288 ЦПК України, -

у х в а л и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 15 діб з дня її оголошення.

Суддя Веселов В. М.