Провадження № 2/127/5644/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 березня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Крижанівському В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

третьої особи ОСОБА_2,

представника третьої особи ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

представника третьої особи Департаменту

адміністративних послуг ВМР ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Дідков», ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання незаконною та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 звернулася в суд з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Дідков», ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання незаконною та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_7 мотивувала тим, що 2 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та акціонерним банком «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 0101/0807/88-056, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 46900 дол. США на строк до 1 серпня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобовязань перед АКБ «ТАС-Комерцбанк» за вищевказаною угодою, між покійним чоловіком позивача ОСОБА_10 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» 2 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки №0101/0807/88-056. Згідно умов договору ОСОБА_10 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що вона прийняла спадщину від чоловіка. Слід зазначити, що правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» є ТОВ «ФК ОСОБА_11». В квітні 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру за ТОВ «ФК ОСОБА_11», на підставі застереження в іпотечному договорі. ОСОБА_7 вважає дії нотаріуса незаконними, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак, в супереч даним підставам, право власності на квартиру було передано в звязку з застереженням в іпотечному договорі. З огляду на це, позивач вважає, що була порушена процедура застереження, зазначена в іпотечному договорі. Ні позивачу, ні ОСОБА_2 не було відомо, що ТОВ «ФК ОСОБА_11» має намір здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, нотаріус не мала повноважень реєструвати право власності на квартиру, яка знаходиться в іншому місті та належить до іншого територіального округу. Ще однією з підстав незаконності дій нотаріуса є те, що відчудження квартири було здійснено в супереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, предмет іпотеки виступає як забезпечення виконання зобовязань за споживчим кредитом у іноземній валюті. Дана квартира була постійним та єдиним місцем проживання позивача, та не перевищує своєю площею 140 кв.м.

В червні 2015 року спірна квартира була передана у власність ТОВ «Дідков», на підставі договору купівлі-продажу. Наразі власником даної квартири є ОСОБА_4

Враховуючи вищевказане, ОСОБА_7 звернулася до суду з даним позовом та просить визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20624200 від 09.04.2015 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 щодо реєстрації права власності на квартиру у м. Вінниця, вул. Пирогова, 146/90 за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія ОСОБА_11» (номер запису про право власності 9344740), а також покласти на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_7 підтримав та пояснив, що їх позбавили житла незаконно. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 не з'явилася, надіславши на адресу суду заяву,відповідно до якої вона не заперечує щодо розгляду справи по суті без її участі.

В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - ОСОБА_3 позов не визнав, надав заперечення та пояснив, що Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалено рішення в справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Дідков», яким відмовлено в позові. Дане рішення суду позивачем не оскаржувалося та набрало законної сили. Даним рішенням суду було встановлено ряд фактів, а саме, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Також встановлено, що іпотечний договір є чинним, та встановлений факт наявності заборгованості. Окрім того, в рішенні суду звернуто увагу, що до спірних правовідносн не підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а дії приватного нотаріуса є правомірними та такими, що відповідають закону. Також представник зазначив, що позивач не надав жодного доказу того, що її права та інтереси оскаржуваним рішенням порушені. А також наявності підстав для відмови в проведенні державної реєстрації прав. Просив залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_7 у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Дідков» в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові пояснення та зазначили, що відповідно до умов іпотечного договору, право іпотекодержателя зареєструвати право власноті на предмет іпотеки є безумовним та підлягає реєстрації незалежно від претензії. В зв'язку з цим, посилання позивача на те, що ні вона, ні її син та чоловік не отримували вимог від банку про погашення заборгованості, не відповідає умовам іпотечного договору. Також, умовами іпотечного договору передбачено, що рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання. Проте, позивач не надав жодного доказу виконання ОСОБА_2 чи поручителем зобов'язань по поверненню боргу позикодавцю. Щодо посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то його не слід застосовувати до спірних правовідносин, оскільки на час прийняття рішення нотаріусом, ОСОБА_10 був мертвий, а тому не проживав у квартирі, як і ОСОБА_2 Крім того, даний закон застосовується при примусовому стягненні майна, яке здійснюється органами державної виконавчої служби. Позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності на квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мають на меті захист прав позивача, оскільки власність на квариру вже давно зареєстрована за ОСОБА_4 Таким чином, позивач обрала не вірний спосіб захисту своїх прав. Сума судових витрат третьої особи ОСОБА_4 становить 8 000,00 грн. Просили відмовити в позові ОСОБА_7

В судове засідання представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг ВМР ОСОБА_6 при вирішенні даного спору поклався на рішення суду.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2, представника третьої особи ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника третьої особи Департаменту адміністративних послуг ВМР ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії V-ТО № 661007 від 24.02.1973 року, судом встановлено, що 24.02.1973 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 825. Після одруження ОСОБА_12 прийняла прізвище чоловіка - ОСОБА_10 (а.с. 27 Т.1).

Судом встановлено, що 2 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та третьою особою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0101/0807/88-056, відповідно до умов кого банк надав останньому грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 46 900 дол. США на строк до 01.08.2017 року на умовах, визначених кредитним договором, а ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати усі інші зобовязання, передбачені цим договором (а.с. 8-10 Т.1).

Згідно п. 2 кредитного договору, забезпеченням виконання зобовязань по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у звязку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, повязаних з одержанням виконання, виступає іпотека: квартира № 90 в будинку № 146, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова. Умови передачі майна в іпотеку, звернення стягнення на предмет іпотеки, регулюються чинним законодавством України і іпотечним договором, що укладається між банком і ОСОБА_10. При непогашенні заборгованості перед банком у строки, передбачені даним договором, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, та/або звернутися в суд.

З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором, 2 серпня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_10 (чоловіком позивача) було укладено іпотечний договір №0101/0807/88-056 (а.с. 11-12 Т.1). Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за №2894. Відповідно до умов даного договору на забезпечення виконання основного зобовязання, ОСОБА_10 (іпотекодавець) передав в іпотеку АКБ «ТАС-Комерцбанк» (іпотекодержателю) належну йому на праві власності трикімнатну квартиру за №90, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 146.

Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобовязанням, позичальник не поверне іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або пеню або іншу заборгованість, та/або платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених основним зобовязанням та цим договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобовязання (п. 11 іпотечного договору).

Пунктом 12.3. іпотечного договору визначено, що одним з способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя є договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідчення або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке викладене в п.п. 12.3.1 та 12.3.2. цього пункту договору.

Так, п. 12.3.1. договору передбачено, що сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобовязання.

Так, з ОСОБА_6 про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 02.08.2007 року вбачається, що приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_13 внесено запис про обтяження квартири АДРЕСА_2, на підставі договору іпотеки від 02.08.2007 року (а.с. 13 Т.1).

Згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ № 293187, виданого 16.06.2014 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, встановлено, що 11 червня 2014 року помер іпотекодавець чоловік позивача ОСОБА_10 (а.с. 14 Т.1).

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що 13.11.2014 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_10 (а.с. 28 Т.1).

Матеріалами справи встановлено, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15 (а.с. 141-144 Т1) та договір про відступлення прав за іпотечними договорами (а.с. 145-146 Т.1), згідно яких право вимоги за вищезазначеними кредитним договором та іпотечним договором перейшло до ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Також, з матеріалів справи встановлено, що 9 квітня 2015 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Дідков» було укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 125 т.1). Відповідно до змісту даного договору ТОВ «ФК «Вектор Плюс» передав у власність ТОВ «Дідков», який прийняв квартиру АДРЕСА_2. Продаж квартири здійснено за 492 216,00 грн.

Суд звертає увагу на пункт третій вказаного договору, в якому зазначено, що квартира, що відчуджується, належить продавцю на підставі Іпотечного договору № 0101/0807/88-056, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_13 02 серпня 2007 року за реєстровим № 2894, який є правовою підставою для реєстрації права власності продавця на нерухоме майно на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року за № 898-ІV, оскільки є відповідне застереження в іпотечному договорі, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 36164872, номер запису про право власності: 9344740, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 09 квітня 2015 року.

З витребуваних судом копій документів з нотаріальної справи щодо вчинення приватним нотаріусом ОСОБА_8 нотаріальних дій, повязаних з державною реєстрацією права власності за ТОВ «ФК ОСОБА_11» (а.с. 124-216 Т.1), судом встановлено, що посвідчення договору купівлі-продажу 09.04.2015 року відбулося на законних підставах.

Слід зазначити, що ОСОБА_7 зверталася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, ТОВ «Факторингова компанія ОСОБА_11», ТОВ «Дідков», ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання нотаріальної дії протиправною, скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Проте, ухвалою суду від 6 весерня 2016 року провадження у справі було закрито, в зв'язку з не пісудністю даному суду (а.с. 1-3 Т.2).

Також судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 березня 2017 року в справі № 127/24353/15-ц в задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Дідков», за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7, ОСОБА_4, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію було відмовлено. Дане рішення суду ніким не оскаржувалось та набрало законної сили 11.07.2017 року.

Під час ухвалення даного рішення судом було достовірно встановлено наступні обставини.

При укладенні іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_10 у присутності приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_13 добровільно передав предмет іпотеки у власність іпотекодержателя, надавши згоду на реєстрацію права власності на предмет іпотеки на імя іпотекодержателя, оскільки, як було зазначено вище, в силу ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір, в якому міститься застереження за правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.Керуючись ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 17.10.2013 року за №868 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) 09.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 2062420 (з відкриттям розділу), що стало підставою для внесення запису про право власності №9344740 щодо квартири АДРЕСА_3 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім того, суд звертає увагу, що під час проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявником, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, було подано завірену, в установленому порядку, копію письмової вимоги про усунення порушень від 24.02.2015 року, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, оскільки він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначалось стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги, а також документ, що підтверджують завершення 30-денного строку, що відповідало вимогам п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 17.10.2013 року за №868 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин). А тому, посилання позивача та його представника в судовому засіданні, що жодні письмові вимоги про усунення порушень зобов'язань та попереджень про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги ні позивачеві, як боржнику, ні батьку позивача ОСОБА_10 за життя, як майновому поручителю, не надсилались, а тому дана обставина є підставою для визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», суд не приймає до уваги та вважає безпідставними.

Також в зазначеному рішенні суду надано правову оцінку щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, на думку суду, даний закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки примусового відчуження спірної квартири не відбулось у звязку з добровільною передачею іпотекодавцем іпотекодержателю предмета іпотеки у власність під час укладення договору іпотеки, а також сторони у п.12.3.1 договору дійшли згоди, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень п.12.3 іпотечного договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензії. Судом встановлено, що дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 є правомірними та такими, що відповідають закону.

Крім того, зазначеним рішенням звернуто увагу, що будь-які роз'яснення Міністерства юстиції України, в тому числі стосовно питання укладення договорів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання та реєстрації прав власності на майно, що було предметом іпотеки не являються нормативно-правовими актами та не мають обовязкової юридичної сили, оскільки містять в собі субєктивну точку зору та мають рекомендаційний характер.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 березня 2017 року в справі № 127/24353/15-ц судом встановлена обставина, що дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень відносно спірного майна є правомірними та такими, що відповідають закону. Таким чином, даний факт не підлягає доказуванню в даній справі, оскільки він вже встановлений в іншій справі. Слід наголосити, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 березня 2017 року в справі № 127/24353/15-ц ніким не оспорювалося та наразі є чинним. В результаті цього, суд не може не брати до уваги (не потребують окремого доказування) факти, які були вже встановлені в рішенні іншої цивільної справи. Суд вважає за необхідне наголосити на тому факті, що даний позов та позов в справі № 127/24353/15-ц є тотожними, містять однакові підстави, обґрунтування, які вже були дослідженні, вивчені та їм надано правову оцінку судом.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 наразі є власником квартири АДРЕСА_4, на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 13.11.2015 року між нею та ТОВ «Дідков». Дана квартира була придбана за 800 000 грн., що підтверджується умовами договору та платіжним доручення.

Відповідно до змісту статтей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивач неправомірно вважає, що для реєстрації права власності на спірну квартиру обовязково необхідно було укладати окремий договір про задоволення вимог кредитора, так як це можна зробити і шляхом внесення застереження в іпотечний договір. Дане застереження є правовою підставою для реєстрації права власності на квартиру за іпотекодержателем. Ознайомившись зі змістом іпотечного договору встановлено, що даний договір містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя за рахунок іпотечного майна.

Щодо посилання позивача на те, що ні вона, ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_10 не отримували письмови вимог про усунення порушень зобовязань та звернення стягнення на предмет іпотеки, не заслуговують на увагу, з наступних підстав. Так, п. 12.3.1. іпотечного договору визначено, щосторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця. Отже, відповідно до умов іпотечного договору іпотекодержатель не зобовязаний був надсилати претензії боржнику та іпотекодавцю. Для реєстрації права власності на предмет іпотеки йому достатньо було самого лише застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зазначеного в іпотечному договорі.

Разом з тим, 24 лютого 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» надсилала на адресу ОСОБА_10 та ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень умов договору, а саме повернення основної суми боргу та відсотків. Дана вимога була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а.с. 138 Т.1). З рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що дана вимога не була вручена адресатам та повернуто з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 139,140 Т.1). Отже, ОСОБА_10 та ОСОБА_2 не виявили бажання отримати на пошті вимогу про повернення коштів. На думку суду, факт не отримання вимоги, не свідчить про її не надсилання.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на п. 12.3.1. іпотечного договору, яким визначено, що рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобовязання. Однак, позивачем ОСОБА_7 не надано суду жодного доказу про виконання в повному обсязі основного зобовязання.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексо (ст.ст. 77, 81 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 17.10.2013 року за №868 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Саттею 2 вищевказаного Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник - іпотекодержатель, це особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Державним реєстратором, зокрема є нотаріус (п.2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як вбачається з абз. 2 п.9 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріус як спеціальний субєкт здійснює функції державного реєстратора, крім ведення реєстраційної справи щодо обєктів нерухомого майна та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а всі інші повноваження нотаріуса прирівняні до повноважень державного реєстратора.

Згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Під час посилання наЗакон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач зазначає, що спірна квартира була її постійним та єдиним місцем проживання, однак нею не надано суду жодного належного доказу на підтвердження даного факту.

Частиною 1 параграфу 7 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього право набувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим право набувачем.

Аналізуючи положення даного Закону, суд приходить до висновку, що в разі скасування рішення державного реєстратора (нотаріуса) стосовно реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не вплине на права та інтереси ОСОБА_7, оскільки поновлення її права власності на спірне майно не відбудеться, так як наразі власником квартири є ОСОБА_4 Крім того, право власності набувається не в результаті прийняття субєктами владних повноважень рішень у сфері публічно-правових відносин, а на інших цивільно-правових підставах.

Вважаю за необхідне наголосити, що позивачем не надано жодного доказу наявності підстав для відмови в проведенні нотаріусом державної реєстрації прав на спірне майно.

Суд не приймає до уваги твердження представника третьої особи ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відносно того, що даний спір необхідно розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки у даній справі спірні правовідносини повязані із невиконанням умов цивільно-правової угоди. Тому, суд вважає, що спір не є публічно-правовим, та випливає з договірних відносин і має вирішуватися судом загальної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Слід відзначити, що ухвалою суду від 13 березня 2018 року в задоволенні клопотання представника третьої особи ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про закриття провадження по даній справі було відмовлено (а.с. 8 Т.2).

В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що відчудження квартири було здійснено в супереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Думка суду щодо застосування даного Закону була вже висловлена в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 29 березня 2017 року, справі № 127/24353/15-ц. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що даний Закон застосовується при примусовому стягненні майна, яке відбувається згідно Закону України «Про виконавче провадження» державною виконавчою службою. Спірна квартира була відчуджена в добровільному порядку шляхом укладення договору іпотеки, тому вказаний Закон не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Суд звертає увагу, що наразі власником спірної квартири є ОСОБА_4, яка придбала квартиру на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно ст.ст. 330, 388 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналізуючи зазначені статті, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири. Позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_5, від 09.04.2015р. за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» скасування цієї реєстрації не мають жодного сенсу та не мають на меті захист прав позивача, оскільки право власності на квартиру вже давно не зареєстровано за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». В звязку з цим, для захисту прав попереднього власника ОСОБА_7, їй необхідно звернутися з позовом про витребування майна від добросовісного набувача. Таким чином, позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, оскільки позивач є спадкоємцем поручителя ОСОБА_10, то до неї перейшли не лише права, а й обовязки померлого, зокрема повернення кредитних коштів та відсотків. Не погасивши боргових зобовязань позивач бажає отримати у власність квартиру, яка вже придбана добросовісним набувачем.

Отже, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Необхідно також звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_14 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Дідков», ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання незаконною та скасування рішення про державну реєстрацію права власності не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_7, понесені нею судові витрати, слід залишити без відшкодування.

Щодо відшкодування суми судових витрат третьої особи ОСОБА_4, то судом встановлені наступні обставини.

Матеріалами справи встановлено, що інтереси третьої особи ОСОБА_4 в суді представляв адвокат ОСОБА_5, на підставі ордеру (а.с. 59 Т.1) та витягу з договору про надання юридичних послуг (а.с. 60 Т.1). Зі змісту даного витягу з договору встановлено, що ОСОБА_5 зобовязався надати правові послуги ОСОБА_4 з ведення цивільної справи № 127/20712/17-ц у Вінницькому міському суді Вінницької області про визнання нотаріальної дії незаконною, скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Згідно з п.п. 3,4 договору про надання юридичних послуг, довіритель зобовязується оплатити послуги адвоката в сумі 8 000,00 грн., але не менше ніж 300 доларів США по курсу продажі комерційними банками. Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до прийняття рішення, постанови, ухвали по суті справи.

Факт оплати послуг адвоката ОСОБА_5 в розмірі 8 000,00 грн. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 438 від 02.02.2017 року.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В супереч вимогам ч. 3 ст. 137 ЦПК України, ні ОСОБА_4, ні її адвокатом ОСОБА_5, не надано суду детального опису робіт виконаних адвокатом. В результаті цього, суд позбавлений можливості дослідити: обсяг наданих адвокатських послуг та виконаних робіт; час, втрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та співмірність заявленої суми до стягнення.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

Оскільки, у справі не доведено факт детального виконання робіт адвоката, суд відмовляє у їх стягненні з позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 1218 ЦК України, ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 9, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 50 Закону України «Про нотаріат», п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 137, 141, 263- 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Дідков», ОСОБА_4, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання незаконною та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: 21000, м. Вінниця, вул. Данила Нечая, 77А/98, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Третя особа: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: 21000, м. Вінниця, вул. Данила Нечая, 77А/98, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Відповідач: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, 01001, м. Київ, вул.. Велика Васильківська, 72/143.

Третя особа: ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», , місцезнаходження: 04073, м. Київ, пр. Московський, 28А.

Третя особа: ОСОБА_9 з обмеженою відповідальністю «Дідков», , місцезнаходження: 03187, м. Київ, вул. Теремківська, буд. 2-А, оф. 2.

Третя особа: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: 21000, м. Вінниця, вул. Пирогова, 146/90, ідентифікаційний номер НОМЕР_3.

Третя особа: Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, місцезнаходження: 21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 59.

Повний текст судового рішення складений 04.04.2018 року.

Суддя: