Справа № 308/2053/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 лютого 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/2053/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 липня 2016 року, головуючий суддя Данко В.Й., -

встановив:

ПАТ КБ «ПриватБанк» у лютому 2016 року звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 08.02.2006 уклало із ОСОБА_2 кредитний договір № MKK7SE00000022, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн на строк до 09.02.2009 зі сплатою за користування коштами 2,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної сплати комісії у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту та інших платежів. Позивач виконав свої зобовязання за договором, надав кредит, тоді як відповідач свої зобовязання порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 05.02.2016 складав 120166,08 грн, з яких: 2671,38 грн заборгованість за кредитом, 32071,03 грн заборгованість за процентами, 1800,00 грн заборгованість за комісією, а також 83623,67 грн пеня. Від цієї суми слід відняти 9292,82 грн боргу, що були стягнуті наказом Ужгородського міськрайонного суду від 17.04.2008, різниця становить 110873,26 грн.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобовязань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 08.02.2006 № MKK7SE00000022 у розмірі 110843,26 грн і покласти на нього судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.07.2016 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08.02.2006 № MKK7SE00000022 у розмірі 110873,26 грн, з яких 28813,22 грн заборгованість за відсотками, 750,00 грн заборгованість за комісією, 81310,04 грн пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також стягнуто 2352,10 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.12.2016 заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3, оскаржила рішення суду. Вказує на його незаконність, необґрунтованість і відсутність підстав для задоволення позову. Посилається, зокрема, на порушення її процесуальних прав щодо участі в розгляді справи, на те, що суд не зясував, чи не використав кредитор свого права на повне дострокове стягнення боргу, що має значення в справі, крім того, суд не врахував спливу позовної давності за предявленими вимогами. Сторона посилається також на незаконне встановлення банком комісії за кредитним договором, оскільки це є додатковою платою за обслуговування кредиту, що порушує права споживача, встановлювати таку додаткову плату заборонено.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_4, яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2н-789/08, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України щодо зобовязань у редакції, чинній на час їх виникнення.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 204, 509, 525, 526, 549, 550, 611, 612, 614, 622-625, ст. 1050 ч. 2, ст. 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобовязаний повернути борг кредитору, а останній вправі вимагати стягнення боргу, за відповідних умов достроково, включно зі штрафними санкціями з боржника; правомірність правочину презюмується. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ст. 551 ч. 3 ЦК України). Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За загальним правилом, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч., 4 1 ЦК України), договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 536 ч. 2, ст. 626, ст. 628 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, а також у разі предявлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 цього Кодексу в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 і ст.ст. 89, 263-265 відповідних редакцій ЦПК України).

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (у подальшому Публічне акціонерне товариство) за договором від 08.02.2006 № MKK7SE00000022 надало ОСОБА_2 кредит у сумі 5000,00 грн на строк по 09.02.2009 зі сплатою за користування коштами 2,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця в період сплати комісії у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту та інших передбачених договором платежів, належний з позичальника щомісячний платіж був визначений у розмірі 272,04 грн, період сплати з 21 по 28 число кожного місяця (п. 1.1.) (а.с. 11-17). Договором сторони також визначили, зокрема, що: остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п. 1.1. (п. 3.1.); при порушенні позичальником терміну повернення кредиту, вказаного в п.1.1. договору, позичальник зобовязується сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі 96,56% річних… відсотки сплачуються позичальником у період сплати понад вказаної у п. 1.1. суми щомісячного платежу … разом із несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу; позичальник зобовязується сплачувати банку комісію в розмірі і в терміни, зазначені в п. 1.1…; остаточне погашення відсотків і комісії здійснити гне пізніше дня повного погашення кредиту; у разі невчасної сплати заборгованості по відсотках і комісії банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення (п. 3.2.).

Відповідно до п.п. 6.4., 6.5. договору, у разі порушення позичальником своїх зобовязань банк має право, зокрема, зажадати дострокового повернення кредиту та належних за договором платежів шляхом направлення позичальнику повідомлення, при цьому, згідно зі ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України вважається, що терміни виконання зобовязань настали у зазначену в повідомленні дату, в яку позичальник зобовязується повернути банку кредит у повному обсязі, сплатити відсотки, комісію за фактичний строк користування кредитом, виконати інші зобовязання за договором. Кредитний договір є чинним і як такий є обовязковим для сторін. Позичальник не оспорював судовим порядком дійсність кредитного договору, зокрема, в частині встановлення комісії, договір частково виконувався позичальником.

Позичальник порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу. 15.04.2008 кредитор ЗАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду заяву про видачу судового наказу, якою просив стягнути з ОСОБА_2 усе заборговане за кредитним договором від 08.02.2006 № MKK7SE00000022 станом на 02.04.2008, визначивши борг у розмірі 9292,82 грн, де заборгованість: за кредитом 4543,34 грн, за відсотками 3257,81 грн, за комісією 1050,00 грн, пеня 441,67 грн (а.с. 1 справи № 2н-789/08). З розрахунку заборгованості вбачається, що борг за кредитом у сумі 4543,34 грн був зафіксований 07.08.2006, борг за відсотками в сумі 3257,81 грн був зафіксований станом на 02.04.2008, відсотки нараховувалися за ставкою 96,54% річних, останній за часом платіж позичальника за договором зафіксований 31.01.2007 (а.с. 2 справи № 2н-789/08). Судовим наказом Ужгородського міськрайонного суду від 17.04.2008 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 9292,82 грн заборгованості (а.с. 8, а.с. 8 справи № 2н-789/08).

Отже, кредитор реалізував право, передбачене кредитним договором і законом, за змістом якого може вимагати дострокового повернення всього заборгованого, тобто, дострокового повного виконання зобовязання боржником, чим визнав строк повного виконання зобовязання таким, що настав (змінив строк виконання зобовязання). Беручи до уваги відсутність даних про виконання кредитором пункту 6.5. «а» кредитного договору та зміну дати виконання зобовязання саме внаслідок предявлення відповідної вимоги у взаємозвязку з правом кредитора, зокрема, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу, вказаного у вимозі про дострокове виконання зобовязання, часу отримання (надіслання) такої вимоги, так і предявити вимогу про дострокове повне виконання зобовязання також і шляхом подачі одразу відповідної заяви до суду, зміненим строком виконання зобовязання у даному конкретному випадку, оскільки іншого не встановлено, можна вважати день надходження заяви про видачу судового наказу до суду (15.04.2008).

У лютому 2016 року банк подав позов до позичальника про стягнення боргу, який визначив станом на 05.02.2016 із такими складовими: 2671,38 грн борг за кредитом, 32071,03 грн борг за процентами, 1800,00 грн борг за комісією, 83623,67 грн пеня, але від загальної суми боргу відняв 9292,82 грн боргу, що були стягнуті судовим наказом, і просив стягнути 110873,26 грн (а.с. 2-3). При цьому, позивач не зазначив складових предявленої до стягнення суми за елементами боргу за кредитним договором (за відповідними платежами), не вбачаються такі й із розрахунку боргу, який за процентами за період починаючи з 29.03.2006 по 05.02.2016 розраховувався за ставкою 96,54% річних (а.с. 9-10, 116-118). Тобто, кредитор не визначив належним чином конкретний предмет позову.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач відповідно до положень ЦПК України у відповідній редакції не діяв і не подав установленим порядком (ст. 31 ч. 2 ст.ст. 118-120) заяву про зміну, уточнення предмету позову щодо складових боргу, предявленого до стягнення. Натомість подав додаткові письмові пояснення, де зазначив, що з урахуванням стягнутого судовим наказом до складу 110873,26 грн, що їх кредитор просить стягнути, входять заборгованість за відсотками (28813,22 грн), заборгованість за комісією (750,00 грн) і пеня (81310,04 грн). Такі суми (за винятком пені) утворюються, якщо від відповідних елементів заборгованості, визначеної на 05.02.2016, відняти суми, стягнуті судовим наказом, пеня ж у сумі 81310,04 грн є різницею між загальною сумою боргу і сумою боргів за відсотками і комісією.

Таким чином, позивач не змінив установленим порядком позовних вимог, проте, підтримав фактично вимоги про стягнення заборгованості за відсотками 28813,22 грн, за комісією 750,00 грн і пені 81310,04 грн. Суд першої інстанції задовольнив вимоги в межах фактично підтриманого позивачем, останній рішення суду не оскаржував.

Однак, із таким вирішенням справи погодитись не можна. З урахуванням наведених норм закону, нарахування процентів за ставкою, визначеною договором, може здійснюватися у період дії договору, після закінчення цього строку, якщо інше не передбачено законом або договором, правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів за такою ставкою немає. Умови кредитного договору не передбачають нарахування за визначеною договором ставкою (ставками) процентів після закінчення строку дії договору. Не передбачає цього ані пункт 3.2. договору, на який у підтвердження своєї позиції щодо договірної підстави для нарахування процентів посилався представник позивача в апеляційному суді, ані інші положення договору. Навпаки, договір передбачає чіткі строки його виконання, реалізації сторонами цивільних прав і виконання цивільних обовязків, що випливають із договору, строки платежів, що мали здійснюватися у періоди сплати, строк кредитування (строк повернення кредиту) тощо.

При вирішенні вимог щодо стягнення процентів, неустойки окрім вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обовязку, має значення факт ухвалення судом рішення про стягнення боргу з позичальника на користь кредитора, що не виконується (не виконувалося) належним чином. Верховний Суд України у справі, зокрема, № 6-1206цс15 (постанова від 23.09.2015) у контексті питань про виконання зобовязання, його припинення та відповідальності за порушення зобовязання у взаємозвязку з умовами договору і наявністю відповідного судового рішення, висловив правову позицію, за змістом якої: відповідно до ст.ст. 525, 526, 599, 611, 1048 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України; нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання відповідно до закону та умов договору не виключається, проте, таке, якщо інше не передбачено договором, здійснюється на рівні облікової ставки НБУ.

Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц (провадження № 61-86св18) висловив аналогічну правову позицію, а також зазначив, що стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору (оскільки кредитором було змінено строк виконання основного зобовязання шляхом предявлення позову про дострокове стягнення кредитної заборгованості) законом не передбачено.

Тож право кредитора на предявлення відповідних вимог не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обовязку предявити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині. Згідно із ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 і ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 відповідних редакцій ЦПК України, суд першої інстанції розглядає справу за позовом, предявленим із зазначених у ньому підстав і в межах заявлених вимог, апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність рішення суду першої інстанції за тими самим правилами і не вправі приймати та розглядати позовні вимоги і підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позивач визначив і предявив до стягнення проценти, розраховані за підвищеною (штрафною) ставкою, крім того, нараховані за період з 10.02.2009 по 05.02.2016 (після закінчення строку дії договору). Нарахування процентів у такий спосіб безпідставне, позаяк умовами кредитного договору це не передбачено. Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, а також про нарахування і стягнення процентів за обліковою ставкою НБУ питання не ставилося, з цих підстав і щодо такого предмету позов не предявлявся. Тим часом, комісія була нарахована лише до моменту закінчення визначеного сторонами строку кредитного договору, як це й передбачено його умовами.

За таких обставин, розрахунок процентів, що слугують базою для нарахування пені за межами строку дії договору, є невірним, необґрунтованим і не може бути покладений в основу розрахунку пені, що вже само по собі тягне необґрунтованість нарахування заявленої до стягнення пені.

Суд першої інстанції ухвалив у справі заочне рішення. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що були порушені його процесуальні права на участь у розгляді справи та на подання доказів безпідставні. Наявними в справі документами і матеріалами підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 користувалася правовою допомогою адвоката ОСОБА_3, про судові засідання, які призначалися на 01.04.2016, 29.04.2016, 10.05.2016 і на 21.07.2017 сторона відповідача повідомлялася належним чином, у засідання ані відповідач, ані його представник не зявилися жодного разу, а розгляд справи відкладався в тому числі і за їх клопотаннями, що подавалися з різних мотивів (а.с. 23, 26-33, 35-38, 46, 47, 49-51). Тобто, своїми процесуальними правами відповідач ОСОБА_2 розпорядилася, а право на захист здійснювала на власний розсуд.

За приписами ст. 267 ч. 3 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції (ст.ст. 15, 107, 118 і ст. 19, ст. 23 ч. 1, ст. 184 відповідних редакцій ЦПК України), заява про застосування позовної давності може бути зроблена стороною в спорі лише на стадії розгляду справи судом першої інстанції до постановлення відповідного судового рішення. У постанові від 30.09.2015 у справі № 6-780цс15 Верховний Суд України сформулював правову позицію про те, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції; нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції; той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності; оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності. Отже, доводи апеляційної скарги про необхідність застосування позовної давності не можуть братися апеляційним судом до уваги.

Виходячи з наведеного, з урахуванням обставин справи та дій сторін у процесі, на переконання колегії суддів відповідатиме вимогам закону та буде справедливим таке розвязання спору, за якого на користь кредитора будуть стягнуті кошти в межах обґрунтованого і доведеного, а боржник, який отримав кредитні кошти, порушив зобовязання і не довів відсутності своєї вини в цьому, а також не зробив своєчасно заяву про застосування позовної давності, нестиме у межах такого обґрунтованого і доведеного майнову відповідальність за порушення зобовязання.

Станом на 10.02.2009 (закінчення обумовленого сторонами строку кредитування) загальна заборгованість за процентами становила 6307,31 грн, від цієї суми належить відняти заборгованість за процентами в сумі 3257,81 грн, стягнуту судовим наказом, тому належний до стягнення борг за процентами становить 3049,50 грн. Аналогічно щодо боргу за комісією, який станом на 21.01.2009 визначався в сумі 1800,00 грн, тому належний до стягнення борг за цим платежем становить 750,00 грн (1800,00 грн 1050,00 грн). Разом заборгованість за процентами і комісією, що її слід стягнути з відповідача, становить 3799,50 грн. Неустойка (пеня) є засобом цивільно-правової відповідальності порушника зобовязання, має також компенсаційну природу, оскільки поряд із стимулюванням боржника до належного виконання зобовязання та збільшенням обсягу його відповідальності покликана певним чином компенсувати збитки кредитора, тож не може розглядатися засобом (способом) збагачення. Предявлену до стягнення пеню за обставинами справи, які мають істотне значення, не можна визнати обґрунтованою і така в усякому разі є явно надмірною. Зважаючи на вищевикладене, пеню слід зменшити до загального розміру збитків, що підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача, тобто, до суми у 3799,50 грн.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача борг за кредитним договором у сумі 7599,00 грн, з яких заборгованість за процентами 3049,50 грн, за комісією 750,00 грн і пеня 3799,50, у задоволенні інших вимог належить відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 липня 2016 року скасувати, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково, стягнути на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», , з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, борг за кредитним договором від 08.02.2006 № MKK7SE00000022 у сумі 7599,00 грн (сім тисяч пятсот девяносто девять гривень 00 коп.), з яких 3049,50 грн заборгованість за процентами, 750,00 грн заборгованість за комісією, 3799,50 грн пеня, у задоволенні інших вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 22 лютого 2018 року.

Судді