Провадження № 22-ц/790/774/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Хорошевського О.М., Кружиліної О.А.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року у справі № 635/7784/16-ц (судя Полєхін А.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним та визнання недійсним договору поруки, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» (далі ПАТ «КБ «Надра»), в якій в остаточних вимогах просить суд визнати недійсним кредитний договір за №6/4/2007/840-К/411 від 12 червня 2007 року, укладений між позивачем та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра»; визнати недійсним договір іпотеки за № 6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року укладений між ним та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та нотаріально посвідчений 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Колісник В.О., реєстровий №750; визнати недійсним договір поруки за №6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 12 червня 2007 року між ним та відповідачем був укладений договір кредиту за №6/4/2007/840-К/411, згідно умов якого позивач отримав кредит в розмірі 18000,00 доларів США з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 11 червня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,99 % річних. Згідно п. 1.2 кредитного договору, кредитний договір укладався за для купівлі житла для позивача та його і сім'ї.

Крім того, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору між ним та відповідачем укладено договір іпотеки за №6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року, а також договір поруки за №6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року, між ОСОБА_2та ВАТ КБ «Надра».

Відповідно до п. 3.3.1 договору кредиту за №6/4/2007/840-К/411 позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Згідно п. 3.3.2 договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 213,16 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до одинадцятого числа поточного місяця. Згідно з умовами договору п.3.4 нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості.

Позивач зазначає, що відповідач не включив в договір істотні умови, які визначені в законодавстві, що регулює споживче кредитування, а також є обов'язковою умовою для споживчих кредитів, а саме графік погашення платежів. Таким чином, сторони не дійшли згоди щодо порядку зарахування платежів. Крім того, в договорі відсутня ще одна істотна умова щодо вартості кредиту, а саме: абсолютного значення подорожчання кредиту. Відповідач не попередив позивача про валютні ризики та включив до умов договору несправедливі умови.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти задоволення позову, вважаючи його не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідач вважає, що при укладенні договору позивачу були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, що примусили б позивача підписати зазначений договір на вкрай невигідних для себе умовах. Таким чином, після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, до яких застосовується спеціальне законодавство в системі кредитування, а саме Закон України «Про банки та банківську діяльність», а не положення Закону України «Про захист прав споживачів»

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до ВАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним та визнання недійсним договору поруки задоволено повністю.

Визнано недійсним кредитний договір за № 6/4/2007/840-К/411 від 12 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

Визнано недійсним договір іпотеки за № 6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Надра» та нотаріально посвідчений 12 червня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Колісник В.О., реєстровий № 750.

Визнано недійсним договір поруки за № 6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухавши суддю доповідача, з'ясувавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають задоволенню, а рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року скасуванню.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, посилаючись на ст. ст. 203, 236, 1054, 1055 ЦК України, рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, ч. 2. ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, п.3.6 постанови НБУ №168 від 10 липня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», суд першої інстанції дійшов до висновку, що при укладанні кредитного договору не була докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, а в самому кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Позивачу не наддавалась письмова інформація передбачена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та про те, що він був повідомлений під час укладання кредитного договору про валютні ризики, які можуть мати місце під час виконання договору. Суд вважав, що умови договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків а погіршення становища споживача.

Проте, з таким рішенням апеляційний суд погодитися не може у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів ( ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Судовим першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 12 червня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір кредиту за №6/4/2007/840-К/411.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.4, 3.1 кредитного договору, банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі через касу банку на строк з 12 червня 2007 року по 11 липня 2027, у розмірі 18000,00 доларів США на купівлю житлового будинку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,99 % відсотків річних. Відповідно до п. 3.3.1 договору позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Згідно п. 3.3.2. договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 213,16 (двісті тринадцять доларів США 16 центів) доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до одинадцятого числа поточного місяця.

Відповідно до п.3.4 кредитного договору № 6/4/2007/840-К/411 від 12 червня 2007 року, нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Окрім того, п.3.5. кредитного договору передбачає також інші платежі для позичальника: за управління кредитом, витрати пов'язані з моніторингом та супроводом кредиту; п.4.3.12 встановлює, що при здійсненні дострокового погашення кредиту протягом перших двох років дії кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку комісію у розмірі 2% від початкової суми кредиту.

Таким чином, договором встановлено порядок повернення кредиту, який містить детальний розпис сум повернення кредитних коштів та їх порядок сплати.

З метою належного виконання взятого на себе зобов'язання за кредитним договором, між ОСОБА_2 та відповідачем укладено договір поруки за №6/4/2007/840-П/412 від 12 червня 2007 року.

Відповідно до п. 1.1,1.2 укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем договору поруки від 12 червня 2007 року, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Також, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 червня 2007 року між позичальником та банком було укладено договір іпотеки№6/4/2007/980-І/413 від 12 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колісник В.О., згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме, житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору № 6/4/2007/840-К/411 від 12 червня 2007 року вбачається, що позивачем було сплачено на користь відповідача - 20568,78 доларів США, з них: тіло кредиту - 2949, 21 доларів США, відсотків по кредиту - 17619,04 доларів США, пені по кредиту - 0,53 доларів США, що також підтверджується копіями квитанцій.

ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами кредитного договору та договору іпотеки, які узгоджені та підписані сторонами на кожній сторінці.

За змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

Таким чином, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.

Підписавши вищезазначені оспорювані кредитні договори, отримавши кредити та використавши їх за цільовим призначенням, позивач ОСОБА_2 тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що свідчить про погодження сторонами усіх умов договору.

У зв'язку з чим, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Окрім того, позивачем ОСОБА_2 не оспорювався у суді факт підписання вищезазначених кредитних договорів на умовах, вказаних в цих договорах.

Твердження відповідача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права відповідача, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та графіку погашення заборгованості, не є підставою для викання кредитного договору недійсним.

Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, окрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ст. 18 цього х Закону, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Крім того, абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким він був доповнений 22 вересня 2011 року, встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Як вже зазначалось, спірний правочин був укладений 12 червня 2007 року.

Більше того, зміни, що були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» 22 вересня 2011 року, у перехідних та прикінцевих положеннях містять чітке застереження про те, що ці зміни не застосовуються до договорів, укладених до набрання ними чинності.

У разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_2 мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом ОСОБА_2 не скористався.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Так, ознайомлення відповідача з умовами кредитування і згода останнього на такі умови, керуючись принципом свободи договору (ст. 627 ЦК України), підтверджується відміткою в анкеті-заяві ОСОБА_2 на отримання кредиту від 25 травня 2007 року(а.с. 106).

Підписуючи кредитний договорі, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором.

Посилання ОСОБА_2, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту йому не надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не є підставою для задоволення позову, оскільки суб'єкт господарювання відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Посилання у позовній заяві на те, що при укладенні кредитного договору позичальник не був попереджений про валютні ризики є необґрунтованими, оскільки укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим ОСОБА_2

Крім того, зростання курсу валюти до гривні не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів приходить до висновку, що докази про те, що умови договору є несправедливими, відсутні. Договір був укладений за участю і згодою позичальника та відповідно не порушує жодного принципу договірних зобов'язань.

Щодо вимог відповідача про визнання недійсним також і укладеного між ним та відповідачем договору іпотеки та договору поруки слід зазначити наступне.

ОСОБА_2, як на підставу своїх вимог зазначив, що вважає договір кредиту недійсним, а оскільки іпотечний договір та договір поруки є від нього похідним, то в силу ч. 2 ст. 548 ЦК України, також визнається судом недійсним. Інших обставин, підтверджених доказами, як на підставу свої вимог у цій частині, відповідачем не наведено.

Тобто, ОСОБА_2 чітко визначився з підставами свого позову, зокрема, вказавши про взаємний зв'язок кредитного договору, договору іпотеки та поруки, поставивши у залежність питання про визнання договору іпотеки та поруки недійсним від визнання судом недійсним кредитного договору.

Отже, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, то відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів здійснює розподіл судових витрат понесені ПАТ КБ «Надра» у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, , 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2017 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним та визнання недійсним договору поруки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» судовий збір у розмірі 2425 грн. 28 коп. у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 12 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді -

Повне судове рішення складено 12 лютого 2018 року.