Ухвала

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 359/7085/14-ц

провадження № 61-15472ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), АнтоненкоН. О., Крата В. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2018 року у справі за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_6 до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4, третя особа - громадська організація «Садівницьке товариство «Старз», про визнання недійсними розпорядження та державного акту на право власності на земельну ділянку,

встановив:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати недійсними розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 08 листопада 2011 року та від 21 грудня 2012 року щодо передачі земельної ділянки ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4

З метою забезпечення позову ОСОБА_6 подала заяву про накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборону ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії щодо знищення (руйнування) будинку охорони, навісу, вольєру для собак та паркану, посилаючись на те, що ОСОБА_4 може відчужити земельну ділянку або знищити будинок охорони. У випадку допущення таких дій до вирішення справи по суті це може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, оскільки майбутній власник буде вважатись добросовісним набувачем.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року у складі судді Борця Є. О., залишеною без змін постановою апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А., заяву ОСОБА_6 задоволено частково. Забезпечено позов ОСОБА_6 шляхом накладення арешту на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_4, площею 0,0628 га, з кадастровим номером НОМЕР_1 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. У задоволенні заяви в іншій частині вимог відмовлено.

У березні 2018 року ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_5, звернулася до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2018 року.

Вважає висновки судів про необхідність у накладенні арешту на земельну ділянку незаконними, оскільки заява про забезпечення позову належним чином необґрунтована. Крім того, зазначає, що відповідачем у даній справі може бути лише державний орган. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення статей 149, 150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), виходив із того, що предметом даного спору є земельна ділянка, яку ОСОБА_4 має можливість відчужити, внаслідок чого ОСОБА_6 буде змушена в подальшому додатково звертатись з позовами про визнання недійсними правочинів, на підставі яких інші особи набули право власності на спірну земельну ділянку.

Колегія погоджується з такими висновками судів.

Як свідчить тлумачення статей 149, 150 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GУMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи характер спору, колегія вважає правильним висновки судів про те, що накладення арешту на спірну земельну ділянку є співмірним та відповідає змісту позовних вимог.

З огляду на викладене правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України,

ухвалив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2018 року у справі за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_6 до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4, третя особа - громадська організація «Садівницьке товариство «Старз», про визнання недійсними розпорядження та державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат