Головуючий суду 1 інстанції - Колядов В.Ю.
Доповідач -Єрмаков Ю.В.
Справа № 431/4350/15-ц
Провадження № 22ц/782/921/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів - Авалян Н.М., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Данько Л.С.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 01 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач послався на те, що 30.03.2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № LGB06381232, згідно якого Банк надав відповідачеві кредит в сумі 9907 доларів США на строк до 28.03.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. За умовами кредитного договору, позичальник зобов'язаний погашати отриманий кредит згідно графіка, який є невід'ємною частиною дійсного договору. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору виникла заборгованість, яка станом на 27.07.2015 року становить 14 619,42 доларів США, що за курсом 22,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.07.2015 року складає 322 650,60 гривень. Враховуючи рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30.01.2012р., яким з відповідача була стягнута сума заборгованості у розмірі 4650,72доларів США, різниця становила 9968,70 доларів США, що за курсом 22,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.07.2015 року складає 220 009,21 гривень, у зв'язку з чим просили задовольнити позов.

Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 19 листопада 2015 року позовні вимоги були задоволені повністю та з відповідача була стягнута заборгованість за кредитним договором на користь позивача у розмірі 220 009,21 гривень.

Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 17 травня 2017 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду від 19 листопада 2015 року задоволено, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду.

12 вересня 2017 року до Старобільського районного суду надійшли додаткові пояснення до позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , де зазначено , що ПАТ КБ «ПриватБанк» позовну заяву підтримує в повному обсязі, просили задовольнити позов.

Крім цього, банк посилався на рішення Старобільського районного суду № 21255/2011 року, яким з відповідача на користь ПА КБ «Приватбанк» стягнуто 37066,24грн., заборгованість що склалася станом на 19.08.2011 року. В мотивувальній частині цього рішення зазначено, які складові частини входять до суми боргу.

Вказане рішення суду відповідачем виконано не було (останній платіж в рахунок погашення заборгованості за спірним кредитом надійшов 27.12.2010 року ), а тому проценти за користуванням кредитом продовжували нараховуватись на підставі ст.598,599,610,625, 626,627, 629,1048 ЦК України.

Оскільки договір оформлений ще 30.03.2007 року, у банка була відсутня достовірна інформація про адресу за якою на час початку проведення антитерористичної операції проживав відповідач.

Враховуючи обґрунтування своїх позовних вимог, просили задовольнити позов.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 01 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» (скаржник), посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Старобільського районного суду Луганської області від 01 листопада 2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник послався на те, що саме по собі рішення суду, виконання якого не здійснено вчасно, не припиняє зобов'язальних правовідносин між сторонами договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених умовами договору (ч.2 ст.625, ст.599 ЦК України).

Крім цього, скаржник послався на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені послався на ст.2 Закону України №1669-VII від 02.09.2014 року « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», але не врахував , що пеня була нарахована також до 14.04.2014р. та, яка на думку скаржника, підлягає стягненню з відповідача.

Також, скаржник не згоден з висновком суду про те, що проводилися нарахування процентів після 28.03.2014 року (строк дій договору), що суперечить розрахунку заборгованості.

Сторони належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, апеляційне провадження було відкрито 07 грудня 2017 року, за клопотанням відповідача про надання часу для отримання правової допомоги розгляд справи відкладався та строк розгляду справи був продовженим на 15 днів відповідно до ч.2 ст.371 ЦПК України, проте відповідач не з'явився, будь-яких клопотань не надходило, у зв'язку з чим справа підлягає розгляду за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, , перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Так, відповідно до правил статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, адже завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рушення суду таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на положення ст.261, 1050,1054 ЦК України, Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності для пред'явлення вимоги, про що було заявлено відповідачем в суді першої інстанції, а тому дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Судова колегія не може повністю погодитися з таким висновком суду виходячи з наступного.

За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язаний надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ( ст.599 ЦК України ).

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2007 року між банком та ОСОБА_2 (ОСОБА_2, згідно копії свідоцтва про шлюб від 15.05.2015р. прізвище змінено) був укладений кредитний договір № LGB06381232 , згідно якого Банк надав відповідачеві кредит в сумі 9907 доларів США на строк до 28.03.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору виникла заборгованість, яка станом на 27.07.2015 року становить 14619,42 доларів США, яка складається з наступного:

-4248,37 доларів США - заборгованість за кредитом;

-2161,63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-339,66 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

-7869,76 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором;

При цьому, позивач посилається на те, що рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 30 січня 2012 року з відповідача була стягнута сума у розмірі 4650,72 долара США, у зв'язку з чим просили зменшити загальний розмір боргу на зазначену суму, остаточно визначившись щодо стягнення боргу з відповідача у розмірі 9968 долара США, що за курсом 22,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.07.2015 року складає 220009,21 гривень.

Як вбачається з рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 січня 2012 року з відповідача була стягнута сума у розмірі 4650,72 долара США, вказана сума згідно надісланої до Апеляційного суду Луганської області та оглянутої в судовому засіданні цивільної справи, а також детального розрахунку, була розрахована станом на 19.08.2011 року та складається з :

-4161,26 доларів США - заборгованість за кредитом;

-356,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-69,93 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

-63,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

Тобто, звертаючись до суду з позовом від 31.10.2011 року, як вбачається з матеріалів оглянутої справи, позивач, пославшись на положення ч.2 ст. 1050 ЦК України, скористався своїм правом дострокової вимоги щодо повернення всієї суми наданих кредитних коштів.

В силу ч. 4 статті 82 ЦПК України ( ч.3 ст.61 ЦПК України в редакції, яка діяла на час прийняття рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судове рішення у цивільній справі № 14 від 18.12.2009 року зазначено, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Отже, на даний час, оскільки рішення суду не виконане, предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості за період часу з 20.08.2011 року по 27.07.2015 року, а саме різниці між стягнутої суми та заявленої у даному позові, тобто:

-Заборгованість по кредиту (тіло), різниця складає 87,11 долара США (4248,37 долара США - 4161,26 долара США );

-Заборгованість за процентами, різниця складає 1805,2 долара США (2161,63 долара США -356,43 долара США);

-Заборгованість по комісії за користування кредитом, різниця складає 269,73 долара США (339,66 долара США - 69,93 долара США );

-пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, різниця складає 7806,66 долара США (7869,76 долара США - 63,10 долара США).

Що стосується позовних вимог стосовно тілу кредиту, то, як було зазначено вище, рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 30 січня 2012 року з відповідача була стягнута, крім іншого, достроково заборгованість за кредитом (тіло) у розмірі 4161,26 доларів США.

При порівнянні розміру заборгованості з кредиту (тіло) виникає різниця у розмірі 87,11 доларів США, щодо якої позивачем не надано обґрунтованих доказів виникнення цієї суми, оскільки вся сума щодо тіла кредиту була стягнута вказаним вище ріщенням суду, тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог стосовно стягнення комісії, а саме її різниці між стягнутої рішенням суду та заявленою, то судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для її стягнення, оскільки з матеріалів справи не встановлено порядок її нарахування, період нарахування та послуги, за які саме ця комісія нараховувалась. Розрахунок заборгованості також цих відомостей не містить, тобто зазначена сума комісії документально не підтверджена, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Також, позивачем були заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача різниці сум стягнутої за рішенням Старобільського районного суду Луганської області суду від 30 січня 2012 року щодо пені та процентів за користування кредитом, оскільки зазначене рішення не виконувалось.

На вказані обставини також звертає увагу суду скаржник в апеляційній скарзі.

Дійсно, в пункті 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року зазначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Із системного аналізу зазначених вище статей вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора і не виконання його боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не позбавляє кредитора права на отримання пені та відсотків.

Зазначена вище правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року №6-2631цс16.

Що стосується вимоги про стягнення нарахованої пені, а саме її різниці у розмірі 7806,66 доларів США, судова колегія дійшла наступного.

Як вбачається з матеріалів справи пеня була нарахована за період ( з урахуванням рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 січня 2012 року) з 20.08.2011 року по 27.07.2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд послався на Закон України « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, не визначившись щодо підстав та періодів застосування вказаних норм права, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості, пеня нараховувалась з 20.08.2011 року по 27.07.2015 року, на що також посилається скаржник в апеляційній скарзі.

Судова колегія частково погоджується з таким доводом апеляційної скарги виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як вже зазначалося, рішення суду, яким було стягнута з відповідача заборгованість за кредитним договором, не виконувалось, відповідачем жодних платежів не було здійснено.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року зазначено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача в письмовій формі заявлялося клопотання про застосування строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

ПАТ КБ «Приватбанк» із позовом до суду звернувся 19.10.2015 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду.

З урахуванням наведеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 20.08.2011 року по 13.04.2014 року не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною в судовому засіданні.

Проте, судом першої інстанції ці обставини не встановлювались та висновки з цього приводу не були зроблені, в резолютивній частині рішення також не зазначено з яких підстав вимоги позивача не підлягають задоволенню, що не відповідає положенням зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року.

Що стосується вимог про стягнення пені за період з 14.04.2014 року по 27.07.2015 року, то вони теж не підляґають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» відповідно до яких, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядження № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» с. Половинкино, Старобільського району, Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має зареєстроване місце проживання: Луганська область, Старобільській, с. Половинкине вул. Привокзальна ,56.

Отже на відповідача розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким встановлено мораторій щодо нарахування штрафних санкцій із зобов'язань за кредитними договорами у період проведення антитерористичної операції.

За таких обставин, вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 пені за період з 14.04.2014 року по 27.07.2015 року також не підлягають задоволенню, виходячи з положень вказаного вище закону.

Отже, вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 7806,66 доларів США за весь період, тобто з 20.08.2011 року по 27.07.2017 року, що за курсом 22,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.07.2015 року складає 172 293 грн. не підлягають задоволенню за наведених вище підстав.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, а саме 1805,2 долара США, колегія суддів дійшла наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем був пропущений строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем по справі.

Судова колегія не може погодитися з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Як вже зазначалось вище рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 січня 2012 року стосовно стягнення з відповідача заборгованості за кредитом (в тому числі і тіло кредиту) виконано не було, а отже, правовідносини щодо зобов'язання боржника стосовно погашення заборгованості, не припинилися, а тому у позивача є право на отримання з відповідача відповідних сум, належних йому відповідно до договору або закону.

Але, суд на ці обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову щодо стягнення процентів за користування кредитом.

При цьому, вирішуючи зазначене питання, слід виходити з того, що пред'явивши позов про дострокове стягнення кредитної заборгованості, кредитором (позивачем) було змінено строк виконання основного зобов'язання, у зв'язку з чим стягнення процентів слід розраховувати поза межами договору з урахуванням положень ч.1 ст. 1048 ЦК України, визначаючи розмір заборгованості за процентами на рівні облікової ставки Національного банку України в межах строку позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною в суді першої інстанції.

Тому, період нарахування відсотків слід проводити за період з 19.10.12 року по 19.10.2015 року (дата звернення з позовом до суду в межах строків позовної давності), відповідно до наступного розрахунку :

1)За період з 19.10.12р по 09.06.13р.:

4161,26 (заборгованість за кредитом, згідно рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 січня 2012 року) х 7,5 (ставка НБУ за цей період) :100 : 360 (дні відповідно до умов договору) х 233(кількість днів прострочки) = 202 долара США;

2) За період з 10.06.13р. по 12.08.13 року :

4161,26 х 7 : 100 : 360 х 63 = 51 долар США;

3) За період з 13.08.13р. по 14.04.14 р. :

4161,26 х 6,5 : 100 : 360 х 244 = 183 долар США;

4) За період з 15.04.14 р. по 16.07.14 р. :

4161,26 х 9,5 : 100 : 360 х 92 = 101 долар США;

5) За період з 17.07.14 р. по 12.11.14 р.

4161,26 х 12,5 : 100 : 360 х 118 = 170,5 долар США;

6) За період з 13.11.14 р. по 05.02.15 р. :

4161,26 х 14 : 100 : 360 х 84 = 136 долар США;

7) За період з 06.02.15 р. по 03.03.15 р.

4161,26 х 19,5 : 100 : 360 х 25 = 56,35 долар США;

8) За період з 04.03.15 р. по 27.08.15 р.:

4161,26 х 30 : 100 : 360 х 176 = 610,3 долар США;

9) За період з 28.08.15 р. по 24.09.15 р.:

4161,26 х 627 : 100 : 360 х 27 = 84,2 долар США;

10) За період з 25.09.15 р. по 19.10.15 р. :

4161,26 х 22 : 100 : 360 х 24 = 61 долар США;

Отже, загальна сума заборгованості по процентам за 19.10.12 року по 19.10.2015 року складає 1655,35 долара США, що за курсом 22,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.07.2015 року складає 36533,57 долара США, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом підлягають задоволенню в межах вказаної суми.

В частині стягнення заборгованості за процентами у розмірі 149,85 долара США (1805,2 - 1655,35), що за курсом 22,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.07.2015 року складає 3307,19 грн. за період з 20.08.2011 року до 18.10.2012 року слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення по справі;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судовий збір покладається на відповідача пропрційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 01 листопада 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, (і.к.НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за процентами по кредитному договору № LGB0АК06381232 від 30.03.2007 року станом на 27.07.2015 р. в розмірі 36533, 57 грн.

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення пені за період з 20.08.2011 року по 13.04.2014 року та заборгованості за процентами за період з 20.08.2011 року до 18.10.2012 року відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В задоволенні інших позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № LGB0АК06381232 від 30.03.2007року відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 602,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 26 лютого 2018 року.

Головуючий Ю.В. Єрмаков

Судді: Н.М. Авалян

Ю.П. Лозко