Справа № 2-857/2002 Головуючий у І інстанції Маценко Н.П.
Провадження № 22-ц/780/781/18 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 47 03.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Коцюрби О.П., Лівінського С.В.,
з участю секретаряУдовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Броварського міського суду Київської області від 08 травня 2002 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У 2002 році до суду з вказаним позовом звернулася ОСОБА_6, вказуючи на те, що вони з відповідачем уклали шлюб 29.12.1997 року зареєстрований Шаківською селищною Радою Катеринопільського р-ну Черкаської області, актовий запис №25.

Від шлюбних стосунків мають сина ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Броварського міського суду Київської області від 08 травня 2002 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, укладений 29.12.1997 року, зареєстрований Шаківською селищною Радою Катеринопільського р-ну Черкаської області, актовий запис №25.

При оформленні розірвання шлюбу в органах ЗАГСу стягнуто в дохід держави держмито в сумі 17 грн. із відповідача ОСОБА_5

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

При цьому зазначає, що в порушення норм діючого на той час процессуального законодавства справу було розглянуто у його відсутність. Так, відповідно до вимог ч.ч. 3, 5 ст.172 ЦПК України 1963 року, за правилами якого розглянуто справу, суд розглядає справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, якщо відповідач, повідомлений у встановленому законом порядку про час і місце судового засідання, повторно не з'явився до судового засідання.

Апелянт заявляє, що жодних повідомлень про судові засідання, про які йдеться в оскаржуваному рішенні, він ніколи не отримував. Підтвердження факту вручення йому повістки позивачем у присутності іншої особи ЦПК України 1963 року не передбачав, і таку обставину не можна підтверджувати показаннями свідка, як це було зроблено під час розгляду справи. Крім того, наголошує, що ніякого вручення або намагання вручити йому повістки у присутності ОСОБА_8, не було. Про існування оскаржуваного рішення про розлучення йому стало відомо лише у 2017 році, під час розгляду іншої судової справи, а до цього часу він вважав, що проживає у шлюбі.

Крім того, вказує, що в порушення вимог ст. 40 КпШС України шлюб з позивачкою було розірвано, з посиланнями на те, що подружні відносини сторони не підтримують. Хоча, на час розгляду справи судом дані обставини не відповідали дійсності, про що свідчать навідь ті обставини, що з дозволу позивачки та її матері 12.02.2005 року його було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 як чоловіка ОСОБА_6, звідки його за згодою було знято з реєстрації 17.05.2005 року, але вподальшому 30.11.2011 року за згодою тих самих осіб його було знову зареєстровано за цією самою адресою, що підтверджується відмітками у паспорті громадянина України. Дані обставини свідчить про те, що подружні стосунки підтримувались сторонами і на момент ухвалення рішення судом і вподальшому.

Також, звертає увагу на те, що оскаржуване рішення суду було реалізовано позивачкою лише у липні 2016 року, коли вона отримала відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив не подавався.

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов'язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процессу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Крім того, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Разом з тим, сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України»).

Виходячи з вищенаведеного, та враховуючи ті обставини, що позивачу відомо про апеляційну скаргу (а.с.4-6), з її змістом вона ознайомлена, що підтверджується її особистою заявою про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.30) і вона особисто приймала участь у судових засіданнях під час вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження у даній справі саме з метою апеляційного оскарження рішення суду, однак при цьому, не вживала жодних заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй та її представнику судового провадження, а навпаки свідомо не дізнавалась про його стан та ухилялась від отримання судових повідомлень в даній справі, що колегією суддів розцінюється, як зловживання процесуальними правами та затягування розгляду справи, з метою її розгляду упродовж розумного строку, колегія суддів проводить розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з вимог ст.ст. 38, 40 КпШС України, який діяв на час розгляду справи судом і дійшов висновку, що при таких обставинах, що склалися у сторін, коли вони протягом восьми місяців не підримують подружніх відносин, не ведуть спільно господарство, разом не проживають, шлюб сторін розпався остаточно і його слід припинити. При цьому, розглядаючи справу за відсутності відповідача, суд вказав, що останній повторно не з»явився до суду, про час розгляду справи повідомлений.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України в ред. 1963 року, який діяв на час розгляду справи судом, судові виклики і повідомлення провадяться повістками, що надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, представникам громадських організацій і трудових колективів за адресою, вказаною стороною, самими цими особами або іншими учасниками справи.

Повістки разом із зворотною розпискою надсилаються рекомендованим листом або через розсильних.

Як виняток, повістку можна видати на руки стороні або її представникові з їх згоди для вручення відповідним особам.

Згідно ст.94 ЦПК України в ред. 1963 року повістки про виклик, адресовані громадянам, вручаються їм під розписку. Зворотна розписка з їх підписом підлягає поверненню до суду з зазначенням часу одержання.

Стаття 202 ЦПК України передбачала, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Суд обгрунтовує рішення лише на тих доказах, які були досліджені у судовому засіданні.

Статтею 202-1 ЦПК України в ред. 1963 року, крім іншого, визначено, що при ухваленні рішення суд приймає рішення щодо наявності обставин (фактів), якими обгрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються.

Аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в порушення діючого на той час процесуального законодавства.

Колегією суддів встановлено, що матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу були знищені за закінченням терміну зберігання.

Ухвалою суду першої інстанції від 18 грудня 2017 року судове провадження у цивільній справі № 2-857/2002 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу було відновлене частково, а саме в частині таких документів:

-рішення суду від 08 травня 2002 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, яке збереглось в оригіналі;

-відомості про набрання рішенням законної сили - 9.06.2002р., про що є відмітка у копії рішення, виданій позивачці;

-ухвала суду від 6.07.2016р. про виправлення описки у рішенні, яка збереглась в оригіналі;

а також частково відновлено протокол судового засідання від 8.05.2002р., - в тій частині, де зазначено про явку осіб, що з'явились в судове засідання:

«з'явились позивачка ОСОБА_6, не з'явився відповідач ОСОБА_5;»

«з'явився свідок ОСОБА_8»; «свідок суду надав пояснення», що «разом з позивачкою їздили до відповідача, котрому передали повістку, останній пообіцяв з'явитись у судове засідання».

Отже, з відновлених матеріалів справи вбачається, що допустимі докази про належне повідомлення відповідача про розгляд справи та про його повторну неявку до суду відсутні.

Не зазначені такі докази і в рішенні суду про розірвання шлюбу, яке зберіглося в оригіналі.

Що ж до посилання суду у рішенні на покази свідка з цього приводу, то вони колегією суддів розцінюються критично і не можуть бути визнані судом, як належні та допустимі докази повідомлення особи, оскільки не передбачені вимогами ст.ст.90,94 ЦПК України в ред.1963 року, а свідок не є особою (розсильним), уповноваженою на вручення судових повісток сторонам.

Крім того, не відповідає судове рішення і вимогам ст.ст. 202, 202-1 ЦПК України, оскільки ухвалюючи рішення суд першої інстанції не зазначив, якими конкретними доказами підтверджуються, встановлені на його думку обставини (факти), якими обгрунтовувались вимоги позивача, що дали змогу дійти висновку, що «шлюб сторін розпався остаточно і його слід припинити.»

Відповідно до вимог ст.40 КпШС України, який діяв на час розгляду справи судом при розгляді справи про розірвання шлюбу суд повинен установити дійсні мотиви розлучення, з'ясувати фактичні взаємини подружжя і зобов'язаний вжити заходів до їх примирення. Шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими.

Відповідно до п.5 роз'яснень Пленум Верховного Суду України у постанови від 12.06.1998 року, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно й всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зі змісту судового рішення та відновлених матеріалів справи вбачається, що ці норми матеріального права судом грубо порушено. Зокрема, у рішенні, що оскаржується, немає жодного посилання на доказ, який б підтвердив не підтримання сторонами подружніх відносин, неведення ними спільного господарства протягом 8 місяців. Крім того, на думку колегії суддів суд, розглядаючи справу, формально підійшов до її розгляду, оскільки не вчинив жодних дій для примирення сторін.

Отже, на думку колегії суддів, підстав вважати, що збереження сім'ї на час розгляду справи судом першої інстанції неможливо, що вона припинила своє існування не обґрунтовані жодним належним та допустимим доказом, а тому є припущенням. Натомість відповідач заперечує проти розлучення з підстав зазначений у позові і зазначає, що на час розгляду справи судом існувала нормальна повноцінна сім»я, а тому він проти розлучення заперечує.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що з дозволу позивачки ОСОБА_6 та її матері ОСОБА_10 12.02.2005 року відповідача було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1, як чоловіка ОСОБА_6, звідки за його власної ініціативи було знято з реєстраційного обліку 17.05.2005 року, але згодом 30.11.2011 року з дозволу цих самих осіб його знову було зареєстровано за цією самою адресою, що підтверджується відповідними відмітками у моєму внутрішньому паспорті громадянина України на ім»я відповідача (а.с.7).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб від 15 вересня 2016 року актовий запис про розірвання шлюбу між сторонами було внесено за заявою позивачки 20 липня 2016 року і отримано відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу, тобто більш ніж через чотирнадцять років.

Крім того, колегією суддів встановлено, що позивачка лише у липні 2016 року зверталася до суду з заявою про виправлення описки у рішенні суду від 08 травня 2002 року.

Особисто позивачка ОСОБА_6 приймала участь у розгляді заяви відповідача про відновлення втраченого судового провадження у даній справі, у зв»язку з подачею ним даної апеляційної скарги на рішення суду про розірвання шлюбу і мала право на подачу документів або їх копій (навіть непосвідчених), які подавалися нею до суду, як докази не підтримання сторонами подружніх відносин, неведення ними спільного господарства протягом 8 місяців, на час розгляду справи судом. При цьому, вона навіть не зазначала, які саме докази подавалися нею до суду першої інстанції і були прийняті судом до уваги.

Отже, переглянувши справу, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як вже зазначалося, колегією суддів було безспірно встановлено, що висновки суду першої інстанції про те, що шлюб сторін розпався остаточно є припущеннями, оскільки обставини вказані позивачем, як підстави для розірвання шлюбу, а саме: не підтримання подружніх стосунків вісім місяців і неведення спільного господарства (станом на 2002 рік) не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги задоволені бути не можуть, оскільки є безпідставними та не грунтуються на нормах діючого на той час законодавства.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Броварського міського суду Київської області від 08 травня 2002 року скасувати, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.П. Коцюрба

С.В. Лівінський