Справа № 308/9178/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Балаж Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 травня 2018 року (у складі судді Фазикоша О.В.) за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ ПриватБанк (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у вересні 2017 р.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.11.2007 р. у сумі 64 150,06 грн., яка складається із:

-3 535,70 грн. - заборгованість за кредитним договором;

-53 257,22 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-3 826,18 грн. - заборгованість по пені та комісії;

-500 грн. - штраф (фіксована частина);

-3030,95 грн. - штраф (процентна складова) та вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 07.11.2007 р. ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк узяті на себе зобов'язання згідно з умовами кредитного договору виконав і надав позичальнику кредитні кошти в розмірі та на умовах, визначених договором. Однак позичальник узятих на себе зобов'язань належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 31.07.2017 р. у нього утворилася заборгованість на загальну суму 64 150,06 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 травня 2018 р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.11.2007 р. в розмірі 60 619,10 грн., яка складається із: 3535,70 грн. - заборгованість за кредитом; 53257,22 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3826,18 грн. - заборгованість за пенею і комісією, а також 1 600 грн. у відшкодування судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити Банку в задоволенні позовних вимог. Доводить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що позивач не надав належних і допустимих доказів укладення між позивачем і відповідачем кредитного договору. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відмови в застосуванні до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності, оскільки відповідач не вчиняв дій щодо погашення заборгованості, а автоматичне списання такої Банком не може підтверджувати переривання строків позовної давності. Указує, що відповідач мав декілька карток у Банку, однак спірні правовідносини виникли щодо тієї, яка була відкрита 07.11.2007 р. із терміном дії по листопад 2011 р. (НОМЕР_1).

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення із відповідача на користь позивача штрафу (фіксованої частини) та штрафу (процентної складової) призведе до застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду, за одне і те саме порушення договірного зобов'язання, що є неприпустимим у контексті норм Конституції України та ЦК України. Решта позовних вимог Банку є доведеною і обґрунтованою.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через відповідність такого обставинами справи, додержання норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Установлено та не заперечується, що 07.11.2007 р. між Банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № б/н від 07.11.2007 р. Сума кредиту складала 3 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (листопад 2011 р.) (а.с.7).

Підписуючи вказаний кредитний договір (заяву на отримання кредиту), позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» і «Тарифами Банку», складають між позичальником і Банком договір.

Банк виконав у повному обсязі свої зобов'язання згідно з умовами кредитного договору та надав позичальнику кредит у розмірі, встановленому в договорі.

Натомість позичальник належним чином не виконував узятих на себе зобов'язань, унаслідок чого станом на 31.07.2017 р. у нього утворилася заборгованість, яка склала загалом 64 150,06 грн. Указане підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4-6).

Також на вимогу суду першої інстанції Банком було надано виписку по кредитному рахунку ОСОБА_3 (а.с.78-102) та довідку, яка відображає номери карток, дати їх відкриття і термін їх дії, які були видані ОСОБА_3 за кредитним договором № б/н від 07.11.2007 р. (а.с.103). У матеріалах справи містяться фото докази отримання ОСОБА_3 кредитних карток (а.с.130-133).

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредиторазбитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Довід апеляційної скарги про те, що Банк не довів належними та допустимим доказами укладення між сторонами кредитного договору, не заслуговує на увагу оскільки спростовується письмовими доказами, зокрема, заявою на отримання кредиту (а.с.4), що підтверджує укладення між сторонами кредитного договору. Сторона відповідача належними та допустимими доказами протилежного не довела.

Основним доводом апеляційної скарги є пропуск Банком строків позовної давності. Представник відповідача доводить, що спірні правовідносини виникли щодо кредитної карти, яка була відкрита 07.11.2007 р. із терміном дії по листопад 2011 р. (НОМЕР_1).

Із цього приводу колегія суддів зауважує наступне.

07.11.2007 р. між ОСОБА_3 та Банком було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Для обслуговування указаного кредитного договору була видана картка НОМЕР_1 зі строком дії до 11/11. Далі для обслуговування цього ж кредитного договору 04.01.2012 р. була видана картка НОМЕР_2 зі строком дії до 10/15, і так само для обслуговування кредитного договору №б/н від 07.11.2007 р. 25.11.2013 р. була видана кредитна картка НОМЕР_3 зі строком дії до 10/17 р., по яких здійснювався рух грошових коштів.

Указане підтверджується матеріалами справи, а саме: відповідною довідкою і фото-доказами.

За таких умов не можна говорити про пропуск Банком строків позовної давності, оскільки строк дії картки після перевипуску встановлено до 31.10.2017 р., а з позовом Банк звернувся до суду у вересні 2017 р.

Із огляду на вказане доводи апеляційної скарги про пропуск Банком строків позовної давності для звернення до суду не заслуговують на увагу через їх необґрунтованість і недоведеність.

Натомість встановлено та доведено, що позичальник кошти отримував, ними користувався, але належним чином не виконував узятих на себе зобов'язань згідно з умовами кредитного договору. Відтак відповідач має зобов'язання перед Банком не лише повернути тіло кредиту, але і відсотки за користування таким. А Банк у свою чергу має право згідно з умовами кредитного договору та нормами закону отримати такі кошти.

Банк належними та допустимим доказами довів ті обставини, на які посилався на обґрунтування своїх позовних вимог. Доводи апеляційної скарги є недоведеними та суперечать обставинам справи. Належних і допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції стороною відповідача не надано.

За результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до вимог ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 травня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 20 листопада 2018 року.

Судді: