Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 306/898/17

провадження № 61-1039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Свалявський районний центр служби для сім'ї, дітей та молоді,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року у складі суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Свалявського районного центру служб для сім'ї, дітей та молоді про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Позовна заява мотивована тим, що вона з 08 листопада 2010 року працювала на посаді головного спеціаліста - головного бухгалтера Свалявського районного центру служб для сім'ї, дітей та молоді (далі - Центр). Із 01 листопада 2016 року її переведено на посаду бухгалтера Центру.

Вказувала, що внаслідок онкологічної хвороби їй було зроблено операцію, на лікарняному вона знаходилася із 21 грудня 2016 по 06 квітня 2017 року. 06 квітня 2017 року Мукачівською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією їй встановлено 3-тю групу інвалідності.

Зазначала, що згідно штатного розпису Центру, затвердженого головою Свалявської районної державної адміністрації (далі - Свалявська РДА) та погодженого начальником фінансового управління, станом на 01 січня 2017 року для Центру було передбачено три штатні одиниці, у тому числі посада бухгалтера.

Розпорядженням голови Свалявської РДА від 28 лютого 2017 року № 17-к «Про упорядкування граничної чисельності працівників районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» було затверджено граничну чисельність працівників Центру у кількості двох штатних одиниць, а також доручено директору Центру у тижневий термін внести відповідні зміни до структури та штатного розпису Центру та подати їх на затвердження голові РДА, здійснити організаційні заходи згідно з чинним законодавством, пов'язані із скороченням (ліквідацією) посад та звільненням працівників.

На виконання цього розпорядження, Центром видано наказ від 17 березня 2017 року № 3, яким передбачено, зокрема: 1) провести скорочення чисельності працівників, шляхом скорочення із 17 березня 2017 року посади бухгалтера; 2) затвердити із 17 травня 2017 структурну і штатну чисельність працівників Центру (додатком передбачено структуру і штат двох штатних одиниць: директора та фахівця із соціальної роботи); 3) із 17 травня 2017 року звільнити ОСОБА_2, яка займає посаду бухгалтера Центру.

У подальшому наказом Центру від 13 травня 2017 року № 6 внесено зміни до пункту 3 вказаного наказу від 17 березня 2017 року № 3 та викладено його в такій редакції: «Попередити працівників, посади яких скорочуються (ліквідовуються) про наступне звільнення у порядку, визначеному статтею 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та звільнити з посади не раніше ніж за два місяці з дня попередження про таке вивільнення».

Наказом Центру від 30 травня 2017 року № 1-к звільнено ОСОБА_2 з посади бухгалтера Центру днем 30 травня 2017 року у зв'язку із ліквідацією (скороченням) посади на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва не було з'ясовано переважне право ОСОБА_2 на залишення на роботі, зокрема те, що вона є особою з інвалідністю 3-ї групи, передпенсійного віку, у неї більш висока кваліфікація і продуктивність праці, ніж у решти працівників, більш тривалий безперервний стаж роботи у Центрі. Крім цього, роботодавець попередив її безпосередньо про наступне звільнення 28 березня 2017 року, а тому звільнив позивача, за її твердженням 17 травня 2017 року, без дотримання двомісячного строку попередження, передбаченого частини першої статті 49-1 КЗпП України.

Посилаючись на ці обставини, уточнивши позовні вимоги, просила: визнати незаконними та скасувати наказ Центру від 17 березня 2017 року № 3 про скорочення посади бухгалтера; наказ Центру від 13 травня 2017 року № 6 про внесення змін до наказу Центру від 17 березня 2017 року № 3 у частині попередження про наступне звільнення; наказ Центру від 30 травня 2017 року № 1-К про звільнення; поновити її на посаді бухгалтера Центру; стягнути з Центру на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16 182,32 грн.

Рішенням Свалявського районного суду від 04 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Свалявського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 17 березня 2017 року № 3 про упорядкування граничної чисельності працівників районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Визнано незаконним та скасовано наказ Свалявського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 13 травня 2017 року № 6 про внесення змін до наказу районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 17 березня 2017 року № 3. Визнано незаконним та скасовано наказ Свалявського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді № 1-К від 30 травня 2017 року про звільнення бухгалтера ОСОБА_2 Поновлено ОСОБА_2 на посаді бухгалтера Свалявського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Стягнуто зі Свалявського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16 182,32 грн. Стягнуто зі Свалявського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді судовий збір на користь держави в сумі 1 280 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що роботодавцем при звільненні не було враховано, що позивач є особою з інвалідністю, їй не було запропоновано іншу вакантну посаду, не надано доказів, що позивач відмовилася від переведення на іншу роботу або ж що роботодавець не мав можливості перевести позивача за її згоди на іншу роботу у тій же установі, не враховано переважне право на залишенні на роботі.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року рішення Свалявського районного суду від 04 жовтня 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в Центрі відбулося скорочення штату працівників (посади бухгалтера) до двох штатних одиниць (директора та фахівця із соціальної роботи), роботодавець не мав можливості перевести ОСОБА_2 з її згоди на іншу роботу а тій же організації; інша робота за відповідною професією чи спеціальністю в організації була відсутня; у Центрі не було працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу як ОСОБА_2, а тому й не було кола працівників, серед яких визначати осіб, які мають переважне право на залишення на роботі; позивача було персонально попереджено про наступне її вивільнення за два місяці.

У січні 2018 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, у якій просила рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року скасувати, а рішення Свалявського районного суду від 04 жовтня 2017 року залишити в силі. У касаційній скарзі вказує, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази, проігнорували ту обставину, що законодавство зобов'язує власника або уповноважений ним орган запропонувати працівнику наявні роботи за відповідною професією чи спеціальністю, і лише за відсутності такої роботи - іншу наявну роботу.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просив залишити оскаржене рішення апеляційного суду буз змін, а касаційну скаргу без задоволення. Вказував, зокрема, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що у відповідача була відсутня можливість перевести ОСОБА_2 за її згодою на іншу роботу, в зв'язку із відсутністю таких посад, з урахуванням її професії та спеціальності.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно штатного розпису Центру, затвердженого головою Свалявської РДА та погодженого начальником фінансового управління, станом на 01 січня 2017 для Центру було передбачено три штатні одиниці у тому числі посада бухгалтера. Розпорядженням голови Свалявської РДА від 28 лютого 2017 року № 17-к «Про упорядкування граничної чисельності працівників районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» було затверджено граничну чисельність працівників Центру у кількості двох штатних одиниць, а також доручено директору Центру у тижневий строк внести відповідні зміни до структури та штатного розпису Центру та подати їх на затвердження голові РДА, здійснити організаційні заходи згідно з чинним законодавством, пов'язані із скороченням (ліквідацією) посад та звільненням працівників.

На виконання цього розпорядження, Центром видано наказ від 17 березня 2017 року № 3, яким передбачено, зокрема: 1) провести скорочення чисельності працівників, шляхом скорочення із 17 березня 2017 року посади бухгалтера; 2) затвердити із 17 березня 2017 року структурну і штатну чисельність працівників Центру (додаток); 3) із 17 березня 2017 року звільнити ОСОБА_2, яка займає посаду бухгалтера Центру.

Додатком передбачено структуру і штат Центру на 2017 рік у кількості двох штатних одиниць: директора та фахівця із соціальної роботи.

Повідомленням Центру від 17 березня 2017 року ОСОБА_2 було персонально попереджено про наступне її вивільнення у зв'язку зі скороченням посади бухгалтера на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України після двомісячного терміну з моменту одержання цього персонального попередження. Дане персональне попередження отримано ОСОБА_2 28 березня 2017 року, що стверджується відміткою про отримання.

У подальшому наказом Центру від 13 травня 2017 року № 6 було внесено зміни до пункту 3 наказу від 17 березня 2017 року № 3 та викладено його в такій редакції: «Попередити працівників, посади яких скорочуються (ліквідовуються) про наступне звільнення у порядку, визначеному статтею 49-2 КЗпП України та звільнити з посади не раніше ніж за два місяці з дня попередження про таке вивільнення».

Наказом Центру від 30 травня 2017 року № 1-к звільнено ОСОБА_2 з посади бухгалтера Центру днем 30 травня 2017 року у зв'язку із ліквідацією (скороченням) посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Отже, звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера відбулося з дотриманням двомісячного строку попередження (28 березня 2017 року), передбаченого частиною першою статті 49-1 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що не було порушено переважне право працівника на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, оскільки цим правом наділені працівники, які займають однакові посади, а посада позивача була єдиною в цьому Центрі.

Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а тому не підлягає задоволенню.

Тому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_2 на посаді та відповідно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило