Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 227/2048/17

провадження № 61-619св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів Азевича В. Б., Краснощокової Н. С., Новосядлої В. М. від 12 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, стягнення майнової шкоди та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що на початку червня 2017 року на під'їзді свого будинку вона побачила рекламну листівку, в якій зазначалося, що в рамках підтримки соціальної програми для жителів району буде проводитися установка пластикових вікон, утеплення фасадів, скління і обробка балконів за зниженими цінами. Зателефонувавши за вказаним номером, їй повідомили, що встановити балкон коштуватиме від 8 до 10 тис. грн. У зазначений день до неї приїхали представники ФОП ОСОБА_5 і підрахували, що балкон виготовлений з профілю Дніпропетровського заводу фірми «Стеко», обшитий сайдингом ззовні і з середини, з демонтажем, установкою, склінням і сітками буде коштувати 14 200 грн. При цьому повідомили, що 18 % від цієї суми повертає держава, якщо в сім'ї є пільгова категорія громадян, а 35 % повертає ПАТ КБ «ПриватБанк» у разі зняття коштів за послугою «оплата частинами». Загальна вартість балкону, яку позивач повинна була сплатити за її підрахунками, складала 8 670 грн. З указаною пропозицією вона погодилась та надала свою картку ПАТ КБ «ПриватБанк», з якої було списано 14 200 грн. 03 червня 2017 року вона підписана з ФОП ОСОБА_5 договір на виготовлення та монтаж балкону. Після укладання договору представники ФОП ОСОБА_5 для здійснення замірів не прибували. Звернувшись до органів управління соціального захисту населення з метою дізнатися про програму підтримки пільгової категорії населення та відповідні компенсації їй повідомили, що такої програми не існує.

У подальшому відповідач їй повідомив, що балкон встановлювати не буде, оскільки вказане не передбачене договором, лише привезе металопластикові вироби без їх монтажу.

Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просила визнати укладений 03 червня 2017 року договір недійсним з тих підстав, що при його укладанні її було введено в оману, стягнути з ФОП ОСОБА_5 на її користь 14 200 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 тис. грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір від 03 червня 2017 року про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій, укладений між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5

Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 14 200 грн.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено факт введення відповідачем її в омані під час укладання оспорюваного договору, оскільки укладаючи указаний договір позивач мала намір облаштувати власний балкон з проведенням робіт по його монтажу та за зниженою ціною за програмою підтримки пільгової категорії населення, оскільки в її сім'ї є пільговик, проте умови укладеного договору не містять таких умов, що свідчить про введення позивача в оману щодо реальних наслідків укладеного правочину.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_5 задоволено. Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів та судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог щодо наявності передбачених статтею 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не встановив належним чином обставин справи та не надав правової оцінки доводам позивача про те, що її наміри на укладання оспорюваного правочину зводилися саме з проведенням робіт відповідачем щодо прийняття заказу, поставку, монтаж нового балкону та демонтаж старого балкону з урахуванням отримання певної знижки за програмою підтримки пільгової категорії населення. Проте після укладання оспорюваного договору позивач дізналася, що заплатила гроші лише за виготовлення та доставку ПВХ конструкцій без можливості компенсації частини їх вартості за програмою підтримки пільгової категорії населення. У відповідача завідомо були відсутні наміри у настанні правових наслідків щодо реалізації наявних оговорених між ними договірних умов, що свідчить про введення останнім позивача в оману.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що 03 червня 2017 року між ОСОБА_4 (замовник) та ФОП ОСОБА_5 (виконавцем), від імені якого згідно цивільно-правового договору від 02 червня 2017 року діяв ОСОБА_6, було укладено договір, відповідно до умов якого замовник доручив, а виконавець зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій (далі - вироби) за розцінками виконавця, а замовник зобов'язався оплатити та прийняти вироби і роботу згідно умовам даного договору. Зазначено колір профілю - білий, заповнення - 4 мм, профіль ПВХ - Steko S 300.

Вартість виробу визначена у пункті 2.1 договору та складає 14 200 грн, яку згідно з пунктом 3.1 сплачує замовник на умовах, передбачених указаним договором.

Інші умови щодо оплати та будь-яких знижок для пільгової категорії громадян умови договору не містять.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі належним чином досліджених обставин справи та доказів, дійшов правильного висновку про безпідставність вказаних вимог, оскільки ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір було вчинено під впливом обману.

Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на законі та узгоджуються з умовами оспорюваного договору, які не містять обов'язку відповідача щодо монтажу/демонтажу балкону у квартирі позивача та пільгових умов оплати його вартості, на які посилалась позивач. Своїм власним підписом позивач посвідчила свою згоду на укладання договору на зазначених в ньому умовах, з якими вона була ознайомлена.

Таким чином, позивач не довела введення її в оману з боку відповідача чи обман, що є її процесуальним обов'язком.

Тому висновки апеляційного суду про відсутність передбачених статтею 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані, а наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги позивача про введення її в оману відповідачем під час укладання оспорюваного договору спростовуються змістом вказаного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи те, що висновки апеляційного суду відповідають встановленим у справі обставинам, рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило