Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 308/8734/15-ц

провадження № 61-1240 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Микуляк П. П. від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Ігнатюка Б. Ю., Боднар О. В., Куштана Б. П., від 04 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що 16 травня 2015 року між ним та ФОП ОСОБА_2, яка здійснює свою підприємницьку діяльність у ресторані «Кілікія», було досягнуто домовленість про проведення у вказаному ресторані 03 вересня 2015 року весілля його сина ОСОБА_3, на підтвердження чого ним було передано відповідачу в особі представника адміністратора ресторану грошові кошти в розмірі 5 000 грн та складено відповідну розписку про їх отримання.

Позивач вказував, що у зв'язку з непередбачуваними обставинами особистого характеру святкування весілля сина виявилось неможливим та було відмінено, і вже на початку червня 2015 року він звернувся до адміністратора ресторану «Кілікія» з проханням повернути гроші, на що отримав відмову з посиланням на те, що вказані кошти були завдатком та поверненню не підлягають.

Позивач вказував про те, що угода про сплату завдатку між ним та відповідачем не укладалася, а існує лише розписка про отримання коштів, у зв'язку із чим вказана сума є авансом і підлягає поверненню.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на свою користь суму авансу у розмірі 5 000 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при складанні розписки сторонами: замовником та виконавцем, було обговорено і досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а під час його підписання позивачем було передано відповідачу в особі представника адміністратора ресторану грошові кошти у якості завдатку. У зв'язку з цим суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх повернення.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Власов С.О., Фазикош Г. В., від 10 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової плати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направляючи справу на новий розгляд, вказав, що оскільки між сторонами не було укладено попереднього договору, то суду апеляційної інстанції належить встановити, чи є передані відповідачеві грошові кошти в розмірі 5 000 грн авансом у розумінні частини другої статті 570 ЦК України або завдатком у розумінні частини першої статті 571 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Ігнатюка Б. Ю., Боднар О. В., Куштана Б. П., від 04 липня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що гроші в сумі 5 000 грн були надані позивачем відповідачу для забезпечення резервування приміщення ресторану, необхідного для проведення весілля. Тобто вони були призначені для забезпечення виконання певних зобов'язань відповідача на пропозицію останнього, з чим і погодився позивач, надавши відповідачу цю суму. Тому вказана сума була завдатком, який згідно з укладеним між сторонами договором поверненню не підлягає.

19 липня 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що між сторонами не було укладено відповідного договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону. Укладення договору та внесення суми в розмірі 50 % від суми меню повинно було відбутися за тиждень до дати весілля, що підтверджується пунктом 5. розписки від 16 травня 2015 року про отримання відповідачем в особі представника - адміністратора ресторану коштів від ОСОБА_1

Також касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не надали належної оцінки тому, що в розписці від 16 травня 2015 року наявні виправлення, що підтверджує неналежне укладення договору. Угода про сплату завдатку не укладалася, а існує лише розписка про отримання коштів, у зв'язку із чим вказана сума є авансом.

Позивач вказує, що він завчасно, а саме: на початку червня 2015 року, тобто за три місяці, повідомив відповідача про неможливість проведення заходу, запланованого 03 вересня 2015 року, та запропонував відповідачу перенести святкування весілля в ресторані «Кілікія» на іншу дату. Дату весілля було перенесено з об'єктивних причин, а саме: у зв'язку з тим, що розпорядженням голови Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2015 року № 70аг в суді, в якому працює ОСОБА_3, для суддів та працівників апарату суду було встановлено особливий режим роботи починаючи з 30 травня 2015 року і на весь період виборчого процесу для забезпечення підготовки та розгляду адміністративних справ відповідної категорії з додержанням строків, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

У вересні 2016 року ФОП ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, де зазначила, що 16 травня 2015 року при складанні розписки сторонами: замовником та виконавцем, було обговорено і досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а під час його підписання позивачем було передано відповідачу в особі представника - адміністратора ресторану грошові кошти у якості завдатку. У зв'язку з цим суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для їх повернення. З розпорядження голови Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2015 року № 70аг не вбачається, чи працює ОСОБА_3 у зазначеному суді.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, яка здійснює свою підприємницьку діяльність в ресторані «Кілікія», було досягнуто домовленість щодо проведення святкування весілля ОСОБА_3 у вказаному ресторані. На підтвердження цього ОСОБА_1, як замовник, передав представнику відповідача - адміністратору ресторану «Кілікія» грошові кошти в розмірі 5 000 грн, про що було складено відповідний документ - «Розписка про отримання грошей та додаткова інформація при проведенні весілля» (надалі - розписка) (а. с. 7).

Розписка підтверджує факт отримання відповідачем 5 000 грн від позивача та містить загальну деталізацію проведення весілля, зокрема: вартість меню на одну людину, вартість обслуговування, музичний супровід, оформлення залу та інше.

Жодного доказу того, що після підписання цієї розписки буде укладено інший письмовий договір позивачем не було надано.

Приписами частини першої, другої статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із частиною першою статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до частини другої статті 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки сторони: замовник та виконавець, визначили, що грошова сума 5 000 грн сплачена в рахунок надання відповідачем послуг позивачу для проведення весілля, є завдатком (пункт 4. розписки), то на цю грошову суму не може бути поширено встановлену частиною другою статті 570 ЦК України презумпцію передачі авансу і, відповідно, повинні бути застосовані правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого завдатком.

Відповідно до частини першої статті 571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Судами установлено, що святкування весілля в ресторані «Кілікія» виявилось неможливим та було відмінено позивачем.

Враховуючи приписи частини першої статті 571 ЦК України, до позивача, як замовника за договором, з вини якого зобов'язання за договором було порушено, мають бути застосовані загальні наслідки у формі втрати ним завдатку.

Щодо доводів скаржника про те, що на його користь має бути стягнуто моральну шкоду, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Беручи до уваги, що порушення прав позивача не було, а також те, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від позовної вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 5 000 грн, переданих за розпискою, то ця вимога також не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дотримуючись вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року (на виконання вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року), встановив фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Cудді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк