Справа № 462/3924/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року Залізничний районний суд міста Львова

в складі:

головуючого-судді Ліуша А.І.

з участю секретаря Трипалюк А.Б.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міра І К» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулася до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, майнової та моральної шкоди, покликаючись на те, що він працював з 14 травня 2016 по 15 червня 2016 року на посаді електрика у відповідача, однак відповідачем неодноразово порушувалось законодавство про працю, внаслідок чого ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням внаслідок порушення законодавства про працю. Не заважаючи на його заяву про звільнення, відповідачем внесено запис у трудову книжку «за власним бажанням», який він вважає незаконним. Внаслідок незаконних дій відповідача йому завдано моральну шкоду у звязку із стресом, психологічним навантаженням. Просить визнати незаконним формулювання причин звільнення «за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України», змінити формулювання причин звільнення «за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України», зобовязати відповідача внести зміни у трудову книжку, змінити дату звільнення, стягнути з відповідача на його користь 4000,00 грн. моральної шкоди, середній заробіток за час вимушеного прогулу, майнову шкоди, вихідну допомогу у розмірі 6159,36 грн.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що відповідачем вірно зазначено причини звільнення позивача, а саме: за власним бажанням, а формулювання «у звязку з грубим порушенням трудового законодавства» є особистою субєктивною причиною звільнення позивача. Крім того, відповідачем здійснено усі належні виплати позивачу. Також, вважає, що завдання моральної шкоди не доведено позивачем. Просить у задоволенні позову відмовити.

05 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву, у якій просить стягнути з відповідача на його користь 480,00 грн. матеріальної допомоги та зобовязати відповідача поновити його на роботі, однак позивачем не подано докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, а відтак суд відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України не приймає дану заяву до розгляду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, справу про адміністративне правопорушення директора ОСОБА_3 «Міра І К» №462/4263/16-п, суд вважає, що позов слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що наказом ОСОБА_3 «Міра І К» №99 від 13 травня 2016 року прийнято на роботу ОСОБА_1 з 14 травня 2016 року на посаду електрика 3 розряду.

Як вбачається із заяви про звільнення ОСОБА_1 від 15 червня 2016 року позивач просив роботодавця ОСОБА_3 «Міра І К» звільнити його з 17 червня 2016 року за власним бажанням у звязку із грубим порушенням трудового законодавства з внесенням відповідного запису до трудової книжки.

Відповідно до наказу ОСОБА_3 «Міра І К» №125 від 17 червня 2016 року ОСОБА_1звільнено з 17 червня 2016 року з посади електрика за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 39 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як вбачається із позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 лютого 2013 року № 6-157цс12, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи.

Однак, всупереч наведенному, не зважаючи на заяву ОСОБА_1 від 15 червня 2016 року та чітке формулювання ним причини звільнення, внаслідок яких він розраховував на настання бажаних для нього наслідків, відповідачем зазначено причину звільнення «за власним бажанням», однак звільнення без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України не тягне виникнення у позивача права на вихідну допомогу та відшкодування моральної шкоди, не відповідає його бажанню і не є звільненням за власним бажанням у розумінні ст. 38 КЗпП України.

Враховуючи вказане, а також те, що роботодавець ОСОБА_3 «Міра І К» фактично самостійно змінило визначену працівником причину звільнення з роботи, суд вважає, що таке формулювання причин звільнення ОСОБА_1 є незаконним та його слід змінити, зазначивши «за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України», внісши відповідний запис у трудову книжку позивача.

Крім того, суд не бере до уваги покликання представника відповідача на те, що покликання позивача ОСОБА_1 на порушення роботодавцем ОСОБА_3 «Міра І К» законодавства про працю є його субєктивною думкою та такі порушення роботодавця не підтверджені належними доказами, оскільки як вбачається із справи про адміністративне правопорушення директора ОСОБА_3 «Міра І К» за ч. 1 ст. 41 КУпАП, постанови Залізничного районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року, директора ОСОБА_3 «Міра І К» визнано винним щодо порушення законодавства про працю, зокрема, щодо позивача ОСОБА_1

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Враховуючи положення розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року із наступними змінами, виходячи з розрахунку 128,32 грн. середнього заробітку помноженого на 16 робочих днів, що становить 2053,12 грн., суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 6159,36 грн. вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, оскільки трудовий договір між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 «Міра І К» припинено внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, крім того, відповідачем іншого розрахунку вихідної допомоги не надано.

Що стосується завдання позивачу моральної шкоди відповідачем ОСОБА_3 «Міра І К», то в ході судового розгляду встановлено, що позивачу, внаслідок незаконних дій відповідача, завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях позивача через порушення його трудових прав, ненастанні бажаних для нього наслідків, зокрема, у виді вихідної допомоги, а тому дану позовну вимогу щодо стягнення з відповідача моральної шкоди слід задовольнити частково в сумі 1000,00 грн., так як завдана відповідачем моральна шкода за характером та тривалістю, на переконання суду, відповідає такому розміру.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Однак, позивачем ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог щодо поновлення його на роботі, позивачем не надано суду інших рішень суду, яким його поновлено на роботі у ОСОБА_3 «Міра І К», а відтак, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що внаслідок дій відповідача ОСОБА_3 «Міра І К» йому завдано майнову шкоду, та у випадку її завдання не підтверджено розмір такої шкоди належними доказами.

Окрім того, суд вважає безпідставними позовні вимоги щодо зміни дати звільнення, оскільки позивач ОСОБА_1 при поданні заяви про звільнення від 15 червня 2016 року особисто чітко вказав бажану ним дату звільнення його з роботи, а саме «17 червня 2016 року» та роботодавцем ОСОБА_3 «Міра І К» звільнено позивача 17 червня 2016 року, а також вказана роботодавцем причина звільнення жодним чином не перешкоджала подальшому працевлаштуванню позивача.

Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 2204,80 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково.

Визнати незаконним формулювання причин звільнення ОСОБА_1, зазначених у наказі №125 від 17 червня 2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Міра І К» «за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України».

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1, зазначених у наказі №125 від 17 червня 2016 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Міра І К» «за власним бажанням згідно ст. 83 КЗпП України» на «за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України».

Зобовязати уповноважених осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Міра І К» внести новий запис у трудову книжку ОСОБА_1 «звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України», запис «за власним бажанням» - вважати недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міра І К» на користь ОСОБА_1 6159 /шість тисяч сто пятдесят девять/ гривень 36 копійок вихідної допомоги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міра І К» на користь ОСОБА_1 1000 /одну тисячу/ гривень 00 копійок моральної шкоди.

У задоволенні позовних вимог щодо зміни дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення майнової шкоди відмовити за їх безпідставністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міра І К» у дохід держави 2204 /дві тисячі двісті чотири/ гривні 80 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Залізничний районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2018 року.

Суддя: /підпис/ ОСОБА_4

Копія вірна.

Суддя: А.І. Ліуш