Провадження №2/522/1796/18
УХВАЛА

20 лютого 2018 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Абухін Р.Д., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4 про встановлення нікчемності договору купівлі продажу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просив суд встановити нікчемність договору купівлі-продажу кварти № 4 у будинку № 8 по вул. Ланжеронівській в м. Одесі, укладений 03.12.2007 року між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3.

Позивачем подано до суду клопотання про накладення арешту на майно, якою він просить суд накласти арешт на майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Суддя, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що заява позивача про забезпечення позовних вимог не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

В заяві про забезпечення позову заявник не навів доказів чому не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також заявник не зазначив доказів, що існує реальна загроза невиконання рішення суду.

Крім того позивачем не зазначено на яке саме майно він просить накласти арешт та, що даний вид забезпечення прзову є співмірним із заявленими вимогами.

Враховуючи, що ст. 150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, приймає до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.

Пленум Верховного Суду України « Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 розяснив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо повязанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Крім того позивач, обґрунтовуючи клопотання про накладення арешту посилається на норми Кримінально-процесуального кодексу, а саме на ч.2 ст. 170 КПК України, однак даний позов розглядається в порядку цивільного судочинства, що також вказує на відсутність процесуальних підстав задоволення даного клопотання.

Отже, в відповідності з зазначеними нормами процесуального права суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 150 ЦПК України, суддя -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 ,- « про накладення арешту на майно»- відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя : Р.Д. Абухін

20.02.2018