Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 753/10580/14-ц

провадження № 61-2962 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал страхування»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» на рішення апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Соколової В. В. від 21 квітня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2014 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що з вини ОСОБА_2 у 2011 році сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджений автомобіль «HONDA», що належить ОСОБА_3, який уклав з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» договір добровільного страхування наземного транспорту. На виконання умов договору страхувальнику виплачено

57 526 грн 62 коп. страхового відшкодування, але відповідач добровільно не задовольнив претензію про оплату коштів у порядку суброгації.

З урахуванням викладеного, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» просило стягнути з відповідача в порядку регресу 56 278 грн 10 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у складі судді

ОСОБА_4 від 20 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем безпідставно виплачено ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 56 278 грн 10 коп., а тому, страхувальник не набув права зворотної вимоги до ОСОБА_2, з огляду на що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Апеляційним судом справа розглядалася неодноразово.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року рішення Дарницького районного суду 20 лютого 2015 року скасовано. Позов

ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» частину виплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 28 763 грн 21 коп. Вирішено питання про стягнення судових витрат. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позовні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування», виходив із того, щовинуватцями дорожньо-транспортної, яка сталася 7 жовтня 2011 року є два водії ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а тому сума виплаченого страхового відшкодування у розмірі 57 526 грн 62 коп. підлягає стягненню з урахуванням ступеню їх вини в рівних частках. Позовних вимог до

ОСОБА_5 ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» не заявляло, а тому стягненню підлягає 50 % понесених страховиком витрат по сплаті страхового відшкодування, тобто 28 763 грн 21 коп.

У травні 2016 року ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не у повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для вирішення спору та не врахував, що протиправними діями водія ОСОБА_5 завдано матеріальний збиток лише автомобілю «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер

НОМЕР_5, що належить відповідачу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 2 березня 2011 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, відповідно до якого страховик взяв на себе зобов'язання компенсувати страхувальнику будь-яке пошкодження або знищення автомобіля «Honda Civiс», реєстраційний номер НОМЕР_1, його окремих частин чи додаткового обладнання.

7 жовтня 2011 року о 19 год 50 хв. на 57 км 150 м дороги М-03 Київ-Харків-Довжанський сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Honda Civis», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, автомобіля «Peugeot Boxer», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, автомобіля «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_2, автомобіля «BMW3161», реєстраційний номер НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_6

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль ОСОБА_3 марки «Honda Civis», реєстраційний номер НОМЕР_1, отримав механічні пошкодження.

На виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило ОСОБА_3

57 526 грн 62 коп. страхового відшкодування.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності).

Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Диспозиція наведеної норми у взаємозв'язку зі статті 60 ЦПК України

2004 року покладає на позивача обов'язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір. Відсутність вини у заподіянні шкоди згідно частини другої статті 1166 ЦК України має доводити відповідач (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-183цс14 від 3 грудня 2014 року).

Підставою звільнення від доказування за частиною четвертою

статті 61 ЦПК України є вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення з питань, чи мали місце дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, та чи вчинені вони цією особою.

Зміст наведеної норми свідчить про те, що обсяг цивільно-правової відповідальності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову, встановлюється судом у порядку доказування.

Відповідно до постанови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 грудня 2011 року, 7 жовтня 2011 року о 19 год 50 хв. водій ОСОБА_5, керуючи легковим автомобілем «Peugeot Boxer», не врахувавши дорожню обстановку, здійснив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження, чим порушив пункт 10.4 ПДРУкраїни.

Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня

2012 року 7 жовтня 2011 року о 19 год 50 хв. водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_3, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Honda Civis», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Таким чином, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд не врахував, що протиправними діями водія ОСОБА_5 завдано матеріальний збиток лише автомобілю «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_3, що належить відповідачу, тобто між діями водія ОСОБА_5 та матеріальним збитком, завданим застрахованому автомобілю «Honda Civiс», реєстраційний номер НОМЕР_1, відсутній причинно-наслідковий зв'язок.

Оскільки відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке страхувальник, який отримав страхове відшкодування, мав до особи, відповідальної за завдані збитки, то вбачається, що до

ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» перейшло право вимоги у порядку суброгації.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року скасувати.

Позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» суму страхового відшкодування в розмірі 57 526 (п'ятдесят сім тисяч п'ятсот двадцять шість) гривень 62 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» судові витрати по справі на загальну суму 862 (вісімсот шістдесят дві) 89 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк