Провадження № 2/522/7488/18
15 листопада 2018 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси, у складі :
головуючого - судді Науменко А.В.,
за участю секретаря Полегенького В.С.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
02 серпня 2018 року до Приморського районного суду міста Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням: квартирою №6, в будинку № 47 по вулиці Ніжинська в місті Одеса.
Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування, серія та номер ННА 585113 від 19.03.2018 року, посвідченого 19.03.2018 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 127671950 від 14.06.2018 року.
Згідно довідки виписки із домової книги про склад сімї та реєстрації виданої КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 05.07.2018 року № 845 в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані двоє осіб: а саме ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (основний власник) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (син ОСОБА_5 попереднього власника квартири, зареєстрований 10.11.2004), який є відповідачем по справі.
В судове засідання позивач та її представник позивача не з'явилися, представник позивачки подав до суду заяву в якій зазначив, що позов підтримує, проти заочного рішення не заперечує, просить розглянути справу в його відсутність.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток за останнім відомим місцем його реєстрації та проживання.
Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення у відсутності відповідача, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд перевіривши матеріали справи, дослідивши представлені докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування серія та номер ННА 585113 від 19.03.2018 року, посвідченого 19.03.2018 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 127671950 від 14.06.2018 року.
Як вбачається з довідки виписки із домової книги про склад сімї та реєстрації виданої КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 05.07.2018 року № 845 в квартирі АДРЕСА_2 проживають та зареєстровані двоє осіб: а саме ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (основний власник) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є відповідачем по справі.
Відповідач ОСОБА_3, є сином ОСОБА_5 колишньої власниці квартири та зареєстрований за вищезазначеною адресою, але з 10.11.2004 року за місцем реєстрації квартирі АДРЕСА_2 не проживає, тобто на момент набуття 19 березня 2018 року позивачкою права власності на вказану квартиру відповідач в ній не проживав. Будь-які особисті речі відповідача у вказаній квартирі відсутні.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає та ніколи не проживав (з моменту його реєстрації 10.11.2004 р.) в даному житловому приміщені. Зазначені обставини підтверджуються Актом від 23.07.2018 року про фактичне місце проживання (не проживання) ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2, складеним ОСОБА_1 - власником квартири та комісією жильців: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Дійсність підписів та інформації зазначеної в Акті засвідчена посадовою особою та печаттю КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський».
Зазначені обставини підтверджуються поясненнями сусідів по квартирі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, що містяться в Акті від 23.07.2018 року про фактичне місце проживання (не проживання) ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником бквартири, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно якої ,члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Враховуючи положення норм чинного законодавства, а саме ст. ст. 64, 156 ЖК України, відповідач по справі не є членом сім'ї позивачки ОСОБА_1
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно із Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї.
Згідно із Постановою Верховного суду України у справі №6-158цс14 від 05.11.2014 р. Право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.
Згідно із Постановою ВСУ від 16.11.2016 р у справі № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно із роз'ясненнями викладеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли з практиці застосування судами Житлового кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Таким чином суд приходить до висновку, що в момент здійснення відчуження квартири ОСОБА_5, автоматично відбулася втрата ОСОБА_2 права користування квартирою №6 в будинку № 47 по вулиці Ніжинська в місті Одеса.
За порівняльним аналізом норм матеріального права, що регулюють спірні відносини та передбачені Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України, враховуючи правові висновки Верховного Суду України та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовується положення статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.
Відтак суд вважає, якщо реєстрація місця проживання іншої особи у житлі власника здійснює перешкоди у вільному володінні, розпорядженні та користуванні своїм житлом, власник квартири має право звернутися до суду із позовною заявою про усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На думку суду, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту мої порушених прав.
З цих підстав суд вважає можливим визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою №6, в будинку № 47 по вулиці Ніжинська в місті Одеса, шляхом зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою, так як останній не мешкає у будинку за вказаною адресою з 2004 року, житловою площею не цікавиться, оплату комунальних послуг не вносить та не є членом сім'ї позивачки.
Суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 у звязку із його відчуженням попереднім власником ОСОБА_5 (членом сімї якої він являється) та тривалим не проживанням з 2004 року, за місцем реєстрації, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, як власника житла підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
З вищенаведеної норми Закону випливає, що рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.
Керуючись ст. ст. ЦПК України, ст. 64, ст. 156 ЖК України, ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258-259, 268, 280-285 ЦПК, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою №6, в будинку № 47 по вулиці Ніжинська в місті Одеса.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду виготовлено 16 листопада 2018 року.
Суддя: Науменко А.В.