Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 526/1773/17

провадження № 61-15707св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Сумська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року у складі судді-головуючого Горошка А. М. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року у складі суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Сумської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що після смерті її тітки ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина у тому числі й на земельні ділянки (паї НОМЕР_1, НОМЕР_2) площею 1, 900 га кожна для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо яких остання склала заповіт на її користь. Дізнавшись про заповіт, вона в липні 2017 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй відмовлено у зв`язку з пропуском строку подання заяви про прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що вказаний строк нею пропущено з поважних причин, оскільки вона здійснювала постійний догляд за тяжко хворими матір'ю та братом, ОСОБА_4 просила позов задовольнити та визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вказані позивачем причини пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не є поважними, необізнаність про наявність заповіту не є обставиною, що унеможливлювала її звернення до нотаріуса з відповідною заявою.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 21 листопада 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, а орган місцевого самоврядування - Мартинівська сільська рада Гадяцького району Полтавської області, на території якої розташоване спадкове майно, та який є належним відповідачем, до участі у справі не залучено, унаслідок чого суд позбавлений процесуальної можливості прийняти рішення по суті спору.

29 березня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач з поважних причин пропустила строк подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, оскільки у законодавчо визначений шестимісячний строк для прийняття спадщини надавала постійну допомогу своїм хворим родичам. Крім того, позивач не знала про наявність заповіту, що в свою чергу свідчить про наявність об'єктивних перешкод для своєчасного подання заяви до нотаріуса. Сумська міська рада є належним відповідачем у справі, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а не за місцем знаходження нерухомого майна.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Відповідач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача ОСОБА_6, яка на момент смерті була зареєстрована поАДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, згідно якого заповіла ОСОБА_4 належні їй на праві власності земельні ділянки (паї №№ НОМЕР_2, 176) площею 1,900 га кожна для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області.

20 липня 2017 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Кишенюк Л. П. відмовлено ОСОБА_4 у відкритті спадкової справи та оформленні спадкових прав на нерухоме майно у зв'язку з пропущенням строку для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6

Спадкове право в України врегульовано положеннями Книги шостої ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1223 ЦК Україниправо на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Разом з тим, за правилами частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно із частиною третьою статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 20 липня 2017 року, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась.

Зазначене свідчить про те, що інших спадкоємців, крім позивача ОСОБА_4 немає і ніхто крім неї не звертався до нотаріальної контори стосовно спадкового майна - земельних ділянок, що розташовані на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, проте позивач звернулася до суду з позовом до Сумської міської ради.

Отже, в даному випадку позов подано до неналежного відповідача - Сумської міської ради, оскільки нерухоме майно, яке заповідала спадкодавець, знаходиться на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції та змінюючи правове обґрунтування відмови у позові, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що Сумська міська рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки згідно з частиною першою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Саме територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням спадкового нерухомого майна є відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, й позивач ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини до належного відповідача - Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції, неправильного розуміння заявником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Аргументи касаційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції не можуть бути взяті до уваги, оскільки таке рішення суду скасовано апеляційним судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04)

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик