Провадження № 22-ц/773/425/18 Категорія: 27 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Киці С.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 липня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1067/7073ECLВРТ на суму 11 800 грн., 23 вересня 2013 року був укладений кредитний договір № 4056/2193CLВРТ на суму 7 080 грн. та 21 листопада 2013 року був укладений кредитний договір № 4318/2193ECLKBPT на суму 11 634 грн. 8 коп. з процентною ставкою та з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії договорів.

Крім того, позивач зазначав, що 17 червня 2015 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» був укладений договір відступлення права вимоги, а 17 червня 2015 року ТзОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу № 1706/1, відповідно до умов якого відступлене право вимоги по кредитному договору до боржника ОСОБА_3

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитними договорами, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором № 1067/7073ECLВРТ від 23 липня 2013 року в розмірі - 18 846 грн. 65 коп., за кредитним договором № 4318/2193ECLKBPT від 21 листопада 2013 року в розмірі - 20 271 грн. 5 коп., за кредитним договором № 4056/2193CLВРТ від 23 вересня 2013 року в розмірі - 11 542 грн. 81 коп., позивач просив стягнути з відповідача у свою користь суму заборгованості за кредитними договорами в розмірі - 50 660 грн. 96 коп., а також понесені судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2018 року позов в даній справі задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 в користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором № 1067/7073ECLВРТ від 23 липня 2013 року в розмірі - 13 380 грн. 07 коп., за кредитним договором № 4318/2193ECLKBPT від 21.11.2013 року в розмірі - 14 939 грн. 81 коп., за кредитним договором № 4056/2193CLВРТ від 23 вересня 2013 року в розмірі - 8 404 грн. 06 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» сплачений судовий збір в розмірі 1378 грн.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитними договорами, внаслідок чого виникла заборгованість по кредитах, а тому суд стягнув з відповідача в користь позивача заборгованість за основною сумою боргу, заборгованість по процентах за кредитними договорами, а також відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 258 ЦПК України, який передбачає застосування позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), та з урахуванням матеріального та сімейного стану відповідача, зменшив розмір пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим в справі обставинам та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Із матеріалів справи убачається, що 23 липня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1067/7073ECLВРТ на суму 11 800 грн., 23 вересня 2013 року - кредитний договір № 4056/2193CLВРТ на суму 7080 грн. та 21 листопада 2013 року -кредитний договір № 4318/2193ECLKBPT на суму 11 634 грн. 8 коп. з процентною ставкою та з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії договорів (а.с.5,18,30).

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 та частини 1 статті 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2014 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» укладений договір факторингу, а 17 червня 2015 року ТзОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» уклало з ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» договір факторингу № 1706/1, за умовами якого ТзОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» відступає факторові ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення богів» право вимоги по кредитному договору до боржників, зазначених в реєстрі заборгованостей. Цього ж дня 17 червня 2014 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» та ТзОВ «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір про заміну сторони у зобов'язанні (а.с.44-47).

Позичальник ОСОБА_3 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитними договорами, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором № 1067/7073ECLВРТ від 23 липня 2013 року в розмірі - 18 846 грн. 65 коп., за кредитним договором № 4056/2193CLВРТ від 23 вересня 2013 року в розмірі - 11 542 грн. 81 коп., за кредитним договором № 4318/2193ECLKBPT від 21 листопада 2013 року в розмірі - 20 271 грн. 5 коп.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про те, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо стягнення неустойки (пені), що, на думку відповідача, є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині, з огляду на наступне.

З розрахунків заборгованості за кредитними договорами, які надані позивачем, убачається, що по кредитному договору № 1067/7073ЕCLBРТ від 23 липня 2013 року на суму 11800 грн. останній раз здійснювався платіж 06 грудня 2013 року, по кредитному договору № 4318/2193 ЕCLBРТ від 21 листопада 2013 року на суму 11 634,08 грн. платежі не здійснювалися, по кредитному договору № 4056/2193 ЕCLBРТ від 23 вересня 2013 року на суму 7 080 грн. платіж здійснювався 07 лютого 2014 року.

Відповідач ОСОБА_3 вважає, що оскільки позов про стягнення заборгованості за кредитними договорами пред'явлений лише в грудні 2016 року, то позивачем пропущений річний строк позовної давності щодо стягнення неустойки (пені), що на думку відповідача, згідно з вимогами частини 4 статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові в цій частині (а.с.188-189).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач набув права вимоги до відповідача за кредитними договорами з 17 червня 2015 року, тобто з моменту укладення договору факторингу, а з врахуванням того, що із 17 червня 2015 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитними договорами заявлені в межах строку позовної давності.

Сума заборгованості за кредитними договорами підтверджується кредитними договорами, додатками до кредитних договорів (а.с.5-14,18-26,30-39), договором факторингу (а.с.44-46), де зазначена кредитна та відступлена заборгованість позичальника ОСОБА_3 за кредитними договорами.

Крім того, 22 травня 2017 року на адресу Луцького міськрайонного суду надійшли виписки по особових рахунках та розрахунки заборгованості по кредитних договорах, укладених з позичальником ОСОБА_3 (а.с.125-140).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між ПАТ «Платинум Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» договору про відступлення права вимоги, за яким право вимоги по оспорюваних кредитних договорах було відступлено на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Бізнесфінанс», який в свою чергу у 2015 році уклав договір факторингу з ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повергнення боргів», не впливають на правильність рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості за кредитом, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Також не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не застосовано строк позовної давності в частині позовних вимог щодо стягнення пені.

Зменшуючи розмір пені, суд першої інстанції з врахуванням вимог пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, відповідно до якого до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, зменшив розмір пені з урахуванням матеріального і сімейного стану, як це передбачає частина 3 статті 551 ЦК України.

Таким чином, судом до позовних вимог про стягнення пені застосована позовна давність в один рік, а саме: враховано розмір нарахованої пені за один рік до пред'явлення позову.

Також, зменшуючи розмір пені, суд врахував, що відповідач перебуває на обліку як безробітна в Луцькому міському центрі зайнятості з 15 лютого 2017 року (а.с.184) та має на утриманні двох малолітніх дітей (а.с.185,186).

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді