Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 755/17624/15-ц

провадження № 61-3314св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

КузнєцоваВ. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі - судді Ластовки Н. Д. від 1 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Качана В. Я., Кравець В. А., Желепи О. В. від 4 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 2 серпня 2010 року.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем порушено умови зазначеного кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за його користування та штрафу, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 12 796 грн 16 коп.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки не надано жодного доказу на підтвердження того, що надані ним Умови і Правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та довідка про кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» є складовою частиною укладеного 6 серпня 2010 року між сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у банку, враховуючи, що ОСОБА_4 їх не підписувала, вони не мають терміну складення, строку дії, а пам'ятка клієнта, яка є складовою договору, відсутня. Суду не надано доказів того, що відповідна платіжна картка передбачена умовами заяви та була видана відповідачу.

У листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року, мотивуючи її тим, що підписання між сторонами спірного кредитного договору є безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, та відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, при укладенні договору сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, положення якої регулюють укладення договору приєднання.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2016 року апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - Бережної Н. М. відхилено, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року залишено без змін.

При постановленні зазначеної ухвали суд апеляційної інстанції виходив з мотивів, викладених у правовому висновкуВерховного Суду Українив постанові від 11лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, в якій зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тому суди, погоджуючись з доводами позивача щодо застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувались.

З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при зверненні до суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови та Правила надання банківських послуг у редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувались, тому із зазначених підстав, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не звернули уваги на укладення між банком та ОСОБА_4 кредитного договору, який є договором приєднання згідно статті 634 ЦК України, що складається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг і тарифів, згідно чого банк надав відповідачу картку «Універсальна». Крім того, ОСОБА_4 факт укладення кредитного договору не заперечувала, заперечення проти позову не подала та питання про застосування позовної давності не порушувала. Також банк зазначив, що про користування відповідачем карткою свідчить виписка з кредитної картки, яка підтверджує отримання нею коштів та здійснення відповідних платежів для погашення заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року зазначену справу призначено до розгляду.

23 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 2 серпня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 підписано заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, з якої вбачається, що ОСОБА_4 виявила бажання оформити на своє ім'я платіжну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 3 800 грн, де міститься інформація про те, що ОСОБА_4 підтвердила, що вона ознайомлена і погоджується із Умовами та Правилами надання банківських послуг, та згодна, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, здійснив посилання на правові висновки, висловлені Верховним Судом України у справах № 6-240цс14 та № 6-16цс15, в яких суд зазначив, що не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності, умови не є складовою частиною укладеного між сторонами банку договору, адже відповідачем вони не підписувалися.

Крім того, позивач не надав жодного доказу того, що надані ним Умови та Правила надання банківських послуг дійсно являються складовою частиною укладеного між сторонами спірного договору, враховуючи, що вони не підписувалися ОСОБА_4, не мають дати складення, строку їх дії. Суд першої інстанції дійшов висновку, що Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, тому їх неможливо визнати належними та допустимими доказами у справі. Разом з тим, суд першої інстанції встановив відсутність доказів того, що платіжна картка, передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, тому позовні вимоги банку про стягнення заборгованості є необґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Поклавши в основу заочного рішення правові висновки Верховного Суду України, суд першої інстанції не з'ясував, чи такі були викладені Верховним Судом України у справах № 6-240цс14 та № 6-16цс15 за аналогічних фактичних обставин, як і у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4

У вказаній справі заява відповідача про застосування спливу строку позовної давності відсутня, тому посилання судів на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови і Правила надання банківських послуг у редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України, є безпідставними.

Водночас, суд першої інстанції, зазначаючи про відсутність доказів видачі відповідачу платіжної картки, яка передбачена умовами укладеної заяви, не звернув уваги на те, що у анкеті-заяві є підпис ОСОБА_4 Крім того, суд не дав оцінку приєднаному позивачем до матеріалів справи розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором (Т. 1, а. с. 3).

Згідно положень статті 179 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до статті 214 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Отже, правовий висновок Верховного Суду України не може бути єдиним обґрунтуванням судового рішення.

Суд першої інстанції, відмовивши у позові та взявши до уваги правові висновки Верховного Суду України у справах № 6-240цс14 та № 6-16цс15 і виклавши їх у заочному рішенні, всупереч вимогам статей 179, 214 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, обставин справи не встановив, жодної оцінки поданим доказам не надав, а обмежився висновком про те, що позивач не надав докази, що приєднані ним Умови і Правила надання банківських послуг та довідка про кредитування є складовою частиною укладеного 6 серпня 2010 року кредитного договору.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги не перевірив, не спростував їх та всупереч вимогам статті 212 ЦПК України,у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, не виклав мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Належне здійснення правосуддя є одним із основоположних елементів права на справедливий суд.

Ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції, не здійснили належне правосуддя та по суті спір не вирішили, у судових рішеннях у достатній мірі не виклали мотиви, на яких вони базуються, адже право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (пункт 49 рішення «Мала проти України» № 4436/07 від 3 липня 2014 року, рішення «Дюлоранс проти Франції» № 34553/97, від 21 березня 2000 року; пункти 32, 35 рішення «Донадзе проти Грузії» № 74644/01 від 7 березня 2006 року).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в позові, порушивши норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ухвалити власне рішення, то ухвалені в справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик