Справа № 350/1491/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/125/18
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

доповідача Фединяка В.Д.

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й. секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду від 31 липня 2018 року, ухвалене суддею Пулик М.В., у смт.Рожнятів, повний текст рішення складений 09 серпня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява, з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог, мотивована тим, що з 28 серпня 2003 року ОСОБА_3 перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Рожнятівського районного суду від 11 червня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дочок ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з матір'ю. За час шлюбу сторонами було набуте майно, зокрема: домоволодіння АДРЕСА_1, земельна ділянка загальною площею 0,2499 га. кадастровий НОМЕР_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1, автомобіль легковий марки ВАЗ 21033, 1980 року випуску, кузов НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 16.08.2005 року. Посилаючись на те, що майно набуте у шлюбі є їх спільною сумісною власністю, співвласники мають право на виділ частки із майна, угоди про добровільний поділ майна не досягнуто, просила визнати за нею та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1, по 1/2 частині земельної ділянки загальною площею 0,2499 га для будівництва та обслуговування зазначеного домоволодіння (житлового будинку і господарських споруд) кадастровий номер НОМЕР_2, виділивши їй приміщення в житловому будинку: коридор 1-1, площею 14,6 метра квадратного, хол 1-2, площею 19,5 метра квадратного, житлову кімнату 1-3, площею 19,6 метра квадратного, житлову кімнату 1-4, площею 10,4 метра квадратного, відповідачу виділити , житлову кімнату 1-5, площею 18,9 квадратних метра, кухню 1-6, площею 21,3 метра квадратного, ванну 1-7 площею 11,1 метра квадратного, парну 1-8, площею 5,7 метра квадратного, гараж 1-9 площею 69,4 метра квадратного, навіс.,криницю, огорожу та ворота залишити в спільному користуванні, а також подіти по 1/2 частині вартості спільно придбаного автомобіля легкового марки ВАЗ 21033, 1980 року випуску, який має шасі (кузов, рама) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 16.08.2005 року, стягнувши з відповідача 10000 грн. компенсації в її користь.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 02 грудня 2015 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 31 липня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1, та проведено його розподіл згідно висновку № 010/06-2017 судової будівельно-технічної експертизи від 16 червня 2017 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 та виділити їй приміщення в житловому будинку: коридор 1-1, площею 14,6 метра квадратного, хол 1-2, площею 19,5 метра квадратного, житлову кімнату 1-3, площею 19,6 метра квадратного, житлову кімнату 1-4, площею 10,4 метра квадратного, а всього приміщень загальною площею 64,1 метри квадратні, що становить ідеальну частку 34/100 частин домоволодіння, загальною вартістю 270687 гривень 00 копійок.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 та виділити йому приміщення в житловому будинку: житлову кімнату 1-5, площею 18,9 метра квадратного, кухню 1-6, площею 21,3 метра квадратного, ванну 1-7 площею 11,1 метра квадратного, парну 1-8, площею 5,7 метра квадратного, гараж 1-9 площею 69,4 метра квадратного, а з господарських будівель та споруд - навіс літ. Б, площею 11,3 метра квадратного, а всього приміщень, господарських будівель та споруд загальною площею 126,4 метра квадратного, загальною вартістю 4533775 гривень, що становить ідеальну частку 66/100 частин будинковолодіння.

Залишено у спільному користуванні колодязь №1, огорожу №2, ворота №3 загальною вартістю 11474 гривні.

За перевищення реальної частки домоволодіння над ідеальною, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 1344 гривні.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 провести переобладнання житлового будинку: ліквідувати дверні прорізи між приміщеннями 1-2 та 1-7, 1-2 та 1-6, 1-1 та 1-9, пробити дверний отвір з кімнати 1-6.

Визнано автомобіль легковий марки ВАЗ 21033, 1980 року випуску, який має шасі (кузов, рама) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 16.08.2005 року об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1, та провести його розподіл.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль легковий марки ВАЗ 21033, 1980 року випуску, який має шасі (кузов, рама) НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 16.08.2005 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію ? частини вартості автомобіля у розмірі 10000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування вартості проведених експертиз 8443 гривні 60 копійок та 1500 гривень витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Державної судової адміністрації України 1629 гривень 67 копійок недоплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України 5511 гривень 65 копійок судового збору.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 16 серпня 2018 року виправлено описку в рішенні Рожнятівського районного суду від 31 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя.

В першому абзаці резолютивної частини рішення прізвище позивачки вказати ОСОБА_3.

Четвертий абзац резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: визнано за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 та виділити йому приміщення в житловому будинку: житлову кімнату 1-5, площею 18,9 метра квадратного, кухню 1-6, площею 21,3 метра квадратного, ванну 1-7 площею 11,1 метра квадратного, парну 1-8, площею 5,7 метра квадратного, гараж 1-9 площею 69,4 метра квадратного, загальною площею 126,4 метра квадратного, загальною вартістю 533775 гривень, що становить ідеальну частку 66/100 частин будинковолодіння. а з господарських будівель та споруд - навіс літ. Б, площею 11,3 метра квадратного, вартістю 7390 грн.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині поділу будинку по АДРЕСА_1, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову в цій частині, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на підставі договору дарування, укладено з ОСОБА_1 від 06 червня 2014 року він є власником земельної ділянки площею 0,2499 га призначеної для будівництва та обслоговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та господарських споруд. Таким чином, здійснюючи розподіл часток домоволодіння в натурі, судом не враховано, що земельна ділянка, на якій знаходиться спільне домоволодіння сторонам не належить. При переході права власності на спірний будинок, сторонами порушено його право на земельну ділянку і для захисту такого права мене не залучено до участі у розгляді справи як співвідповідача. Крім того, спірний будинок не завершений і не введений в експлуатацію, як вбачається із висновку експерта, і не заперечується сторонами будівельна готовність будинку становить 84%. Вважає, що будинок по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, оскільки будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без належного дозволу, тому сторони, не можуть набувати право власності на дане майно.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині поділу будинку по АДРЕСА_1 вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ним ще до шлюбу особисто придбано приміщення кормоцеху по АДРЕСА_1, а в шлюбі здійснено тільки внутрішнє переобладнання будівлі, вартість робіт яких становить 180372 грн. Вказані обставини підтверджується висновком експерта, яким встановлено, що сільськогосподарська будівля на момент її реконструкції під житловий будинок знаходилась в задовільному стані, під час проведення реконструкції сільськогосподарської будівлі під індивідуальний житловий будинок площа об'єкта по зовнішні обмірах, по ширині, довжині і висоті стін і фундаменту не змінилась, по реконструкції будівлі проведені виключно роботи внутрішнього переобладнання першого поверху. Крім того, при поділі майна, судом здійснено реальний розподіл такої часки, при цьому керуючись лише вартістю приміщення, та не з'ясовано чи є технічна можливістю реального розподілу спірного будинку. Зазначає, що земельну ділянку по АДРЕСА_1, на якій знаходиться спірний будинок, він подарував ОСОБА_4, на підставі договору дарування від 06 червня 2014 року.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку повідомлена про час і місце розгляду справи. Проте у судове засідання не з'явилась подавши заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

Постановляючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що перебуваючи в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули рухоме та нерухоме майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю, майно є в наявності і підлягає розподілу між ними. При цьому суд вважав за необхідне врахувати, що у серпні 2003 року (до реєстрації шлюбу з позивачкою) відповідач ОСОБА_1 придбав приміщення кормоцеху вартістю 1780 гривень, реальна вартість якого ( кормоцеху) на даний час становить 267797 гривень, які без сумніву належать відповідачу, і тому частина спірного майна на вказану суму поділу між сторонами не підлягає. Зважаючи на вказану обставину, реальна вартість частини домоволодіння, що по АДРЕСА_1, яка повинна належати позивачці становить 268336,0 грн. ( 804470,0 грн.-267797,0 грн.= 536673,0 грн.: 2). Отже, оскільки завдяки придбаному у 2003 році приміщенню, вартість якого в даний час становить 267797,0 грн., частка відповідача у спірному майні збільшується на цю суму і в разі відсутності майна вона могла б бути компенсована у грошовому виразі, шляхом її стягнення з позивачки. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України ( ч.4 ст.71 СК України). Виділити відповідачу більшу частину майна в натурі є можливим. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне виділити позивачці ОСОБА_3 зазначені у варіанті № 1 БТЕ ( т.1 а.с.180) наступні приміщення в житловому будинку: коридор 1-1, площею 14,6 метра квадратного, хол 1-2, площею 19,5 метра квадратного, житлову кімнату 1-3, площею 19,6 метра квадратного, житлову кімнату 1-4, площею 10,4 метра квадратного, а всього приміщень загальною площею 64,1 метри квадратні, що становить ідеальну частку 34/100 частин будинку, загальною вартістю 270687,0 грн. Відповідачу ОСОБА_1 слід виділити наступні приміщення в житловому будинку: житлову кімнату 1-5, площею 18,9 метра квадратного, кухню 1-6, площею 21,3 метра квадратного, ванну 1-7 площею 11,1 метра квадратного, парну 1-8, площею 5,7 метра квадратного, гараж 1-9 площею 69,4 метра квадратного, а всього приміщень, загальною площею 126,4 метра квадратного, загальною вартістю 533775 гривень, що становить ідеальну частку 66/100 частин будинку, а з господарських будівель та споруд - навіс літ. Б, площею 11,3 метра квадратного, а всього нерухомого майна на загальну суму 541164 гривні. Оскільки співвласникам житлового будинку для його обслуговування необхідні криниця, огорожа та ворота, ці об'єкти поділу не підлягають, їх слід залишити в спільному користуванні ОСОБА_1та ОСОБА_3 Поділено автомобіль, який придбаний в період шлюбу у співвідношенні 1/2 до 1/2. Автомобіль знаходиться у користуванні відповідача. З врахуванням того, що відповідач визнав фактичну вартість автомобіля у 20000 гривень, бажає залишити автомобіль у своїй власності, а позивачка бажає та має право на компенсацію половини вартості вказаного автомобіля, тому з відповідача слід стягнути на її користь 10000 гривень.

Висновок суду не повністю відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3. та ОСОБА_1 з 28 серпня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилось двоє дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 що підтверджується даними, які містяться у паспорті позивача та свідоцтвах про народження неповнолітніх дітей.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 11 червня 2014 року (т.1 а.с.9-9 зворот) шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з матір'ю.

У січні 2017 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 після якого позиваці присвоєно прізвище ОСОБА_3.

До реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, 26 серпня 2003 року ОСОБА_1 придбав у селянської спілки «Струтинська» приміщення кормоцеху вартістю 1780 гривень, що підтверджено актом прийому-передачі арештованого реалізованого майна (т.1 а.с.98).

На підставі рішення Нижньострутинської сільської ради від 25.03.2004 року, ОСОБА_1 видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (т.1 а.с.75-81).

З метою реконструкції сільськогосподарської будівлі під житловий будинок у 2005 році розроблено Альбом 1 з архітектурними кресленнями ( т.1 а.с.84-95).

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Нижньострутинської сільської ради від 08.05.2012 року № 23 приміщенню, що належить ОСОБА_1 присвоєно АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.113).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №350/1491/15-ц від 16 червня 2017 року (т.1 а.с.155-255) підтверджено, що реконструкція сільськогосподарської будівлі відбувалася у відповідності з технічним паспортом, будівельними нормами і правилами.

Акт прийому-передачі арештованого реалізованого майна підтверджує, що на час придбання ОСОБА_1 кормоцеху його вартість становила 1780 гривень, а на час проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи, висновок якої складений 21.03.2018 року, реальна вартість будівлі, придбаної в серпні 2003 року, становить 267797,00 гривень ( т.2 а.с.26).

Відповідно до експертного висновку №010/06-2017 від 16 червня 2017 року ступінь готовності домоволодіння по АДРЕСА_1 становить 84 %, право власності на вказане домоволодіння не зареєстроване і його реальна вартість становить 823334,0 грн., з них вартість житлового будинку становить 804470,00 гривень, вартість навісу - 7390,0 грн., вартість криниці - 5213 грн., вартість огорожі - 4474,0 грн., вартість воріт - 1787,0 грн. ( т.1, а.с.155-256).

Відповідно до висновку №004/03-2018 додаткової будівельно-технічної експертизи від 21 березня 2018 року реальна вартість домоволодіння, що по АДРЕСА_1, придбаної в серпні 2013 року за 1780 грн. становить 267797 грн. (т. 2 а.с.19-26).

Згідно виписки з рішення Нижньостутинської сілької ради від 25.03.2004 року ОСОБА_1 передано у власність із земель запасу сільської ради земельну ділянку площею 0,25 га «біля ферми» для обслоговувавання житлового будинку і господарських споруд та проведення реконструкції житлового будинку (т. 1 а.с.48).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 09 серпня 2007 року Нижньострутинською сільською радою Рожнятівськогоо району Івано-Франківської області ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,2499 га в с. Нижній Струтин Рожнятівського району ( т.1 а.с.12).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 06 червня 2014 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,2499 га в с. Нижній Струтин Рожнятівського району, а ОСОБА_4 прийняв в дар дану земельну ділянку, договір посвідчений Дудкіною Н.В. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зараєстровано в реєстрі за №1236 (т. 1 а.с.27).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Місцевий суд ухвалив рішення з врахуванням другого варіанту поділу будинку, зазначеного у висновку будівельно-технічної експертизи від 16 червня 2017року № 010/06-2017.

Разом з тим, суд першої інстанції не вирішив вимоги про визнання права власності на земельну ділянку та не врахував роз'яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2).

У пункті 18-2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Судом установлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 09 серпня 2007 року Нижньострутинською сільською радою Рожнятівськогоо району Івано-Франківської області ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,2499 га в с. Нижній Струтин Рожнятівського району ( т.1 а.с.12).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 06 червня 2014 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,2499 га в с. Нижній Струтин Рожнятівського району, а ОСОБА_4 прийняв в дар дану земельну ділянку, договір посвідчений Дудкіною Н.В. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, зараєстровано в реєстрі за №1236 (т. 1 а.с.27).

За змістом частин другої та третьої статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України (в ред. з 15.12.2017 р.), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому частина четверта статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи, ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України (в ред. з 15.12.2017 р.), на суд покладається обов'язок щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи шляхом роз'яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи та ст.51 ЦПК України (в ред. з 17.12.2017 р.), якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Захист прав та інтересів особи реалізують за допомогою широких процесуальних гарантій, а незалучення кого-небудь з цих осіб до розгляду справи, інтересів яких стосується цей спір, позбавляє їх можливості скористатися для захисту своїх прав та свобод процесуальними правами та гарантіями.

Отже , установивши, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 розміщений на земельній ділянці площею 0,2499 га, яка належить ОСОБА_4, при переході права власності сторін на цей будинок та виділ частини цього будинку у їх власність, перейде право користування частини земельної ділянки у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції не залучив до участі у розгляді цієї справи як співвідповідача ОСОБА_4 якому на праві власності належить земельна ділянка на якому розміщений спірний будинок, вирішив питання питання про його право власності на земельну ділянку.

Викладене свідчить, що при вирішені спору суд першої інстанції, у порушення вимог статтей,10, 33, пункту 2частини шостої статті 130 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи, ст.51 ЦПК України (в ред. з 15.12.2017 р.), не з'ясував всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується даний спір, та не вирішив питання з колом осіб, які повинні приймати участь в розгляді даної справи.

Статтею 367 ЦПК України процесуально визначено межі розгляду справ в апеляційній інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, не має процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки, допущені місцевим судом.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити постанову про відмову в позові.

Відмовляючи в позові з зазначених підстав, колегія суддів не дає оцінки обґрунтованості позову, оскільки відповідно до вимог ст. ст. 42, 51, 263, 264 ЦПК України суд може це зробити під час розгляду справи з участю всіх належних відповідачів.

Керуючись ст.ст.374, 375,376,,381-384,390,391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Рожнятівського районного суду від 31 липня 2018 року в частині визнання об'єктом права спільною сумісною власністю домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1, його поділ та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 1344 гривні за перевищення реальної частки домоволодіння над ідеальною, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування вартості проведених експертиз 8443 гривні 60 копійок, стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України 5511 гривень 65 копійок судового збору скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання об'єктом права спільною сумісною власністю домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1, його поділ та стягення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 1344 гривні за перевищення реальної частки домоволодіння над ідеальною, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування вартості проведених експертиз 8443 гривні 60 копійок, стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України 5511 гривень 65 копійок судового збору відмовити.

В решті оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2018 року.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: І.О.Максюта

Р.Й.Матківський

Згідно з оригіналом

Суддя: В.Д.Фединяк