Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 367/4264/14-ц

провадження № 61-1846св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2014 року у складі судді Линника В. Я. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року у складі суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року товариство з обмеженої відповідальністю «Ріелторі Плюс» (далі - ТОВ «Ріелторі Плюс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2009 року визнано право власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення № № 147, 148, що знаходяться у АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 6; на нежитлові приміщення № 154, що знаходяться у АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 7. На момент ухвалення рішення Ірпінського міського суду та його перегляду судом апеляційної інстанції зазначене нерухоме майно належало ТОВ «Ріелторі Плюс» на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року рішення Ірпінського міського суду від 09 жовтня 2009 року скасовано та прийнято нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено в позові до ТОВ «Ріелторі Плюс». Скасуванням зазначеного рішення суду першої інстанції апеляційний суд встановив відсутність правової підстави набуття ОСОБА_1 права власності на вказані об'єкти нерухомості та підтвердив факт незаконного переходу права власності на зазначені приміщення до відповідача ОСОБА_1 Тому законні підстави утримання спірних об'єктів нерухомого майна на день подання позову у ОСОБА_1 відсутні. Оскільки зазначені об'єкти нерухомості вибули з власності ТОВ «Ріелторі Плюс» поза його волею, неправомірним шляхом, то таке майно може бути витребувано у ОСОБА_1 як незаконного володільця.

Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Ріелторі Плюс» просило визнати право власності на нежилі приміщення № 147 (площею 22,7 кв. м), № 148 (площею 35,2 кв. м), що знаходяться у АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 6; № 154 (40 кв. м), що розташоване у АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 7; витребувати зазначене майно у ОСОБА_1 та передати його ТОВ «Ріелторі Плюс».

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2014 року у задоволенні позову ТОВ «Ріелторі Плюс» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII. Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення, а порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкту до експлуатації визначено вказаними нормами. Суди виходили з того, що забудовник відповідно до умов договору інвестування передав за актом ОСОБА_1 нежитлові приміщення та звернувся до виконавчого комітету із заявою про оформлення права власності за інвесторами, а виконавчий комітет Бучанської міської ради ухвалив рішення про оформлення права власності за інвесторами. Отже, доводи позивача ТОВ «Ріелторі Плюс» про необхідність захисту своїх прав шляхом визнання за ним права власності на спірне майно на підставі статті 392 ЦК України є необґрунтованими.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідачем не заперечується право позивача на належні йому об'єкти нерухомості і в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують перебування спірних об'єктів у володінні ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Ріелторі Плюс» просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що судом першої інстанції проведено заочний розгляд справи із порушенням правил статті 224 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції) без згоди позивача щодо такого вирішення спору; судом першої інстанції не було витребувано доказів від комунального підприємства «Бучанське БТІ» для з'ясування належності відповідачу права власності на спірне майно. Підстава набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно скасована, а тому відсутні підстави утримання нею вказаного майна. Спірні об'єкти нерухомого майна вибули із власності ТОВ «Ріелторі Плюс» на підставі судового рішення, яке у подальшому скасовано, а тому це майно має бути витребувано на користь власника. Крім того, позов було обгрунтувано статтями 387, 388 ЦК України, але судом неправильно при вирішенні спору були застосовані положення статті 392 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду. 02 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Ріелторі Плюс» укладено договір № 06/2007 про фінансування будівництва. Відповідно до пункту 2.1. договору ОСОБА_1 взяла на себе зобов'язання профінансувати будівництво частини торгівельного комплексу за адресою: Київська область, м. Буча, вул. Жовтнева, 66-а, а ТОВ «Ріелторі Плюс» зобов'язувалося побудувати об'єкт та передати відповідачу об'єкт фінансування. Загальна сума фінансування склала 303 тис. грн. та була сплачена відповідачем у повному обсязі, про що їй видано довідку від 15 вересня 2008 року.

ТОВ «Ріелторі Плюс» оформило на своє ім'я право власності на зазначене вище нерухоме майно 23 жовтня 2008 року та отримало свідоцтво про право власності.

Разом з тим, відповідно до рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 18 листопада 2008 року № 544 «Про оформлення права власності інвесторами торговельного центру по вул. Жовтневій, 66-а у місті Буча» виділено нежитлові приміщення, розташовані на другому поверсі торговельного центру, в окремий об'єкт права власності, а саме: відповідно до пункту 6 рішення № 147 (площею 22,7 кв. м), № 148 (площею 35,2 кв. м), загальною площею 57,9 кв. м в окремий об'єкт права власності та присвоєння йому № 6; відповідно до пункту 7 рішення № 154 (40 кв. м) загальною площею 40 кв. м в окремий об'єкт права власності та присвоєння йому № 7 у торгівельному центрі, розташованому у м. Буча по вул. Жовтневій 66-а.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2009 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Ріелторі Плюс» про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення, а саме: № 147 загальною площею 22,7 кв. м, № 148, як на відокремлений об'єкт права власності, що знаходяться у АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 6; на нежитлові приміщення № 154 загальною площею 40 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 7; припинено право власності ТОВ «Ріелторі Плюс» на нежитлові приміщення №№ 147, 148, 154 загальною площею 97,9 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1. ОСОБА_1 05 червня 2011 року зареєструвала право власності на зазначене майно у комунальному підприємстві «Бучанське бюро технічної інвентаризації».

Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2009 року скасовано, ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Рішення апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року мотивовано тим, що право власності позивача ОСОБА_1 відповідач ТОВ «Ріелторі Плюс» не оспорював та не перешкоджав затвердженню її права власності на підставі вимог законодавства та рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 18 листопада 2008 року № 544 «Про оформлення права власності інвесторами торговельного центру по вул. Жовтневій, 66-а у місті Буча». Крім того, за ОСОБА_1 згідно з додатком 1 до договору фінансування будівництва № 06/2007 від 20 грудня 2007 року закріплювалися спірні нежитлові приміщення і жодних претензій щодо належного їй права власності на спірний об'єкт у позивача ОСОБА_1 не було.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не мала права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України майно може бути витребуване від добросовісного набувача за наявності в діях власника майна волі на передачу цього майна. Виходячи з цього, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Обставин втрати ТОВ «Ріелторі Плюс» свідоцтва про право власності на спірні об'єкти нерухомості, оспорювання цього права ОСОБА_1 та перебування у її незаконному володінні майна ТОВ «Ріелторі Плюс» із зібраних у справі доказів не встановлено, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, на які не звернув уваги апеляційний суд, та проведення заочного розгляду справи не відповідають матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи в апеляційному порядку) у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалами Ірпінського міського суду Київської області від 06 серпня, 28 серпня, 11 вересня, 13 жовтня, 29 жовтня 2014 року розгляд справи було відкладено у зв'язку з неявкою учасників справи. Крім того, згідно із заявою представника ТОВ «Ріелторі Плюс» ОСОБА_2 від 28 серпня 2014 року, яка міститься в матеріалах справи, вона не заперечувала проти заочного розгляду зазначеної справи. Отже, судом заочний розгляд даної справи було проведено з дотриманням норм процесуального законодавства.

Згідно із частиною першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик