Справа № 162/1027/17
Провадження №2/157/62/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Гамули Б.С.,

з участю: секретаря Карпік Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

встановив:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Позов мотивовано тим, що 10 жовтня 2011 року в с. Березичі Любешівського району Волинської області за простим письмовим договором дарування позивач передала своїй дочці - відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 68 000 грн., що на день укладення договору дарування згідно з офіційним курсом Національного банку України становило 8529 доларів США, на придбання останньою автомобіля. За отримані кошти ОСОБА_2 за довідкою-рахунком від 15.10.2011 року в м. Рівне придбала автомобіль марки «Фольксваген Кадді», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду від 07 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя автомобіль Фольксваген Кадді визнаний об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Цим же рішенням за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано право власності на даний автомобіль по 1/2 частині за кожним. Разом з тим в описовій частині рішення Камінь-Каширського районного суду від 07 квітня 2015 року зазначено, що на придбання даного автомобіля використано частину коштів у сумі 68 000 грн., які були подаровані батьками відповідача ОСОБА_2 При цьому, судом було зазначено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, відповідно до вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню, однак ця вимога закону під час укладення договору дарування коштів не була дотримана, тому суд прийшов до висновку, що даний договір дарування грошових коштів є нікчемним та не може бути належним доказом на підтвердження тієї обставини, що спірний автомобіль належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 Отже, з огляду на нікчемність договору дарування грошових коштів через недотримання обов'язкової нотаріальної форми його посвідчення ОСОБА_2 не набула права власності на подаровані грошові кошти.

Ще до винесення рішення Камінь-Каширського районного суду від 07 квітня 2015 року, резолютивну частину якого було проголошено судом о 19 год. 42 хв., відповідач ОСОБА_2 на усну вимогу позивача про повернення подружжям ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих за нікчемним правочином, повідомила, що таких значних коштів не має, тому запропонувала в рахунок повернення коштів, отриманих за нікчемним правочином, передати у власність позивача придбаний за її кошти автомобіль.

Саме на виконання вимог ст. 216 ЦК України та з метою повернути дарувальнику в натурі все отримане відповідачем ОСОБА_2 за недійсним правочином дарування грошових коштів 07 квітня 2015 року остання передала ОСОБА_5 за її згодою автомобіль Фольксваген Кадді в якості відступного на погашення (припинення) зобов'язання за нікчемним правочином, що відповідає нормам цивільного законодавства, а саме ст. 600 ЦК України, оскільки джерелом придбання спільного автомобіля були саме ці кошти.

Також зазначила, що гроші, передані відповідачу ОСОБА_2 за договором дарування, належать позивачці, її чоловікові ОСОБА_6 та її матері ОСОБА_7 та отримані ними за рішеннями суду про стягнення з Управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі пенсійних доплат, а також як пенсія та доходи від ведення домашнього господарства.

Із рішенням відповідача ОСОБА_2 передати автомобіль позивачу на припинення зобов'язань за нікчемним правочином не погодився відповідач ОСОБА_3, який звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного у формі довідки-рахунку. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року у справі № 162/405/16-ц визнано недійсним договір купівлі-продажу, за яким автомобіль Фольксваген Кадді відповідачем ОСОБА_2 було передано позивачу.

В подальшому за рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 27 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння витребувано у ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які придбали автомобіль Фольксваген Кадді у ОСОБА_5, на користь ОСОБА_3 згаданий автомобіль разом із правовстановлюючими документами на нього та ключами. Крім того, з ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 76450 грн. вартості автомобіля Фольксваген Кадді відповідно до договору купівлі-продажу від 20.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Любешівського нотаріального округу Волинської області Добровольською Г.Ф.

В зв'язку з прийняттям такого рішення суду позивач змушена сплатити на користь подружжя ОСОБА_9 76450 грн., яких вона не має, оскільки отримані від продажу автомобіля гроші вона витратила. Тому виникла потреба у поверненні цих коштів, які були нею передані відповідачу ОСОБА_2 10 жовтня 2011 року за нікчемним правочином.

Посилаючись на викладені вище обставини, просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кошти в сумі 68000 грн., отримані відповідачем ОСОБА_2 10 жовтня 2011 року за простим письмовим договором дарування грошових коштів, який є нікчемним через недотримання встановленого законом нотаріального порядку його посвідчення.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав. Заперечив факт укладення договору дарування грошових коштів між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, оскільки переконливих доказів цьому позивачем не надано. Також заперечив, що отримані відповідачем ОСОБА_2 кошти за договором дарування були витрачені на придбання автомобіля Фольксваген Кадді. Крім того, зазначив, що отримання одним із подружжя майна за договором дарування не створює спільної сумісної власності подружжя. Просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Підтвердила, що 10 жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_5 був укладений договір дарування грошових коштів, за яким вона отримала 68000 грн. Дані кошти були використані на придбання автомобіля Фольксваген Кадді, який за рішенням суду про поділ спільного майна подружжя був визнаний об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та визнаний власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках за кожним. Тому вважає, що кошти за даним позовом мають стягуватися з неї та відповідача ОСОБА_3 порівну.

Свідок ОСОБА_11 показав, що в жовтні 2011 року ОСОБА_2 попросила його відвезти її в с. Березичі Любешівського району Волинської області до батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 В ході розмови він довідався, що ОСОБА_5 виявили бажання допомогти ОСОБА_2 придбати автомобіль. У його присутності вони передали ОСОБА_2 68000 грн. Оскільки цих коштів не вистачало, тому ОСОБА_2 позичила в нього ще 13000 грн.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підставним і таким, що підлягає до задоволення частково.

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Вимоги щодо форми договору дарування встановлені статтею 719 ЦК України, відповідно до якої договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютними цінностями є, зокрема, валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України.

Таким чином, для договору дарування грошових коштів, сума, яких перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (850 гривень), обов'язковою умовою є його письмова форма та нотаріальне посвідчення.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2011 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала безоплатно (подарувала), а ОСОБА_2 отримала у власність гроші в сумі 68000 грн., що на день укладення договору за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 8529 доларів США. Також у договорі зазначено, що подаровані гроші обдаровуваний має намір витратити на купівлю автомобіля марки «Фольксваген Кадді», 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, про що дарувальнику відомо. Проте спосіб витрачання грошей не розглядається сторонами як умова дійсності цього договору.

Факт укладення такого договору підтверджується наданим позивачем його примірником, складеним у письмовій формі, де містяться підписи сторін правочину: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Поряд із цим, сторони договору дарування в судовому засіданні підтвердили факт його укладення та передачі валютних цінностей згідно його умов.

При цьому суд не бере до уваги показання свідка ОСОБА_11 про те, що договір дарування грошей був укладений в його присутності, оскільки згідно з вимогами абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України факт вчинення правочину, а також виконання зобов'язань за ним не може доводитися свідченнями свідків.

Разом з тим, зі змісту договору дарування від 10 жовтня 2011 року вбачається, що він не є нотаріально посвідченим, як того вимагає ч. 5 ст. 719 ЦК України.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, у даному випадку недотримання обов'язкової вимоги про нотаріальне посвідчення договору дарування валютних цінностей на суму 68000 грн. від 10 жовтня 2011 року є для суду достатньою підставою вважати цей правочин нікчемним.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Крім того, як зазначено в пункті 10 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

З наведено слідує, що встановлення нікчемності договору дарування грошей, укладеного 10 жовтня 2011 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2, є підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а оскільки такий спосіб захисту цивільного права можливо застосувати лише до сторін правочину, тому вимога про стягнення коштів у сумі 68000 грн. може бути задоволена лише щодо відповідача ОСОБА_2, яка є обдаровуваним за договором дарування. З цих підстав у позові до відповідача ОСОБА_3 слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_5 понесені нею судові витрати на сплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 5, 12, 76, 81, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 215, 216, 220, 717, 719 Цивільного кодексу України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, номер ОКПП НОМЕР_3, адреса: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_5 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень, отриманих за нікчемним правочином.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 680 (шістсот вісімдесят) гривень судового збору та 5000 (п'ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Б. С. Гамула