Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 308/1659/16-ц

провадження № 61-664св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: Баблюк Ольга Богданівна, Дурдинець Руслана Юріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Дергачової Н. В. від 27 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Кожух О. А., Кондора Р. Ю., Фазикош Г. В. від 15 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № 011 Є/V-U, за умовами якого банк зобов'язався надати йому кредит шляхом видачі готівки через касу у вигляді траншів кредиту в загальному розмірі 100 тис. доларів США на споживчі цілі, а він зобов'язався за користування кредитними коштами сплачувати 16 % річних та повернути кредит до 12 березня 2018 року.

Ізметою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між ним та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого він передав банку в іпотеку магазин продовольчих товарів та кафетерій, реконструйовані із власного будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, площею 75,2 кв. м.

Позивач зазначав, що в порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, не було складено графік погашення кредиту, що дало банку можливість проводити зарахування коштів на рахунки на його погляд.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, позивач просив суд визнати недійсними кредитний договір від 13 березня 2008 року № 011 Є/V-U та договір іпотеки від 13 березня 2008 року.

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заперечення проти позову, у яких зазначало, що посилання позивача на те, що банк не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформацію про вартість послуг банку та інших платежів, ввівши його в оману, не відповідає дійсності, оскільки позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний кредитний договір.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений між банком та ОСОБА_4 кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства; при його укладенні сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позивачу було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. Відхиляючи доводи позивача щодо неправомірності передбачення в договорі сплати позичальником комісії на користь банку, суд виходив із того, що сплата платежів за одноразові послуги банку за відкриття позичкових рахунків і оформлення кредитної справи була передбачена пунктами 4.5, 4.6 договору про видачу траншу від 14 березня 2008 року № 011 Є/V-U/1, з умовами якого позивач був ознайомлений та своїм підписом погодив його умови. Оскільки позивач не підтвердив належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог, у зв'язку із чим підстави для визнання недійсними оспорюваних кредитного договору та договору іпотеки відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій 05 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не звернули уваги на те, що під час укладення кредитного договору відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки не надав йому інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. На думку заявника умови кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Кредитний договір підлягає визнанню його недійсним з моменту вчинення, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню - необхідно також визнати недійсним оспорюваний договір іпотеки.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 січня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 13 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № 011 Є/V-U, за умовами якої банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит шляхом видачі готівки через касу у вигляді траншів кредиту в загальному розмірі 100 тис. доларів США на споживчі цілі, а позичальник зобов'язався за користування кредитними коштами сплачувати 16 % річних та повернути кредит до 12 березня 2018 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав банку в іпотеку магазин продовольчих товарів та кафетерій, реконструйовані із власного будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, площею 75,2 кв. м.

14 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було підписано договір про видачу траншу № 011 Є/V-U/1, у додатку № 1 якого визначено «Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди», який також був підписаний позивачем. У цьому графіку зазначено щомісячний платіж, який підлягав сплаті для погашення тіла кредиту - 1687 доларів США (крім останнього платежу - 1831,80 доларів США), зазначена загальна сума кредиту, а також визначено щомісячні відсотки, які підлягали сплаті та загальна сума відсотків, які підлягають сплаті (а. с. 99-102, т. 1).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також із того, що на момент укладення правочину позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позивачеві було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. У договорі про видачу траншу від 14 березня 2008 року № 011 Є/V-U/1 та додатку № 1 до нього «Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15.

Доводи касаційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Також колегія суддів погоджується з тим, що підстав, передбачених положеннями статтею 230 ЦК України, статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довів введення його в оману з боку відповідача, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, що є його процесуальним обов'язком.

З урахуванням наведеного висновки судів про відмову у задоволенні позову є правильними.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи те, що висновки судів відповідають встановленим у справі обставинам, рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило