ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/266/18 Справа № 214/299/17 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Р.Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 травня 2018 року, ухваленого суддею Гринем Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 25 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, після уточнення заявлених вимог, просить стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду у вигляді неодержаних доходів у розмірі 75690 грн. та збитки в розмірі 54396,10 грн., спричинених пошкодженням належних йому автотранспортного засобу та причепу, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 15000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідача ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні дорожньо - транспортної пригоди, яка сталася 23.07.2016 року о 04.00 годині. ОСОБА_2, керуючи автотранспортним засобом «SCANIA 113A TRAILORS», д.н.з. НОМЕР_1 та причепом TRAILOR S 383 д.н. НОМЕР_2, які належать позивачу в м. Миколаєві і рухаючись по вул. Заводській на території ДП «Адміністрація морських портів України» не виконавши вимог Правил дорожнього руху, допустив зіткнення з автомобілем «SCANIA 113R METACO SD 334» під керуванням водія ОСОБА_4 і внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Транспортні засоби, якими керував відповідач під час ДТП належать позивачу, та були ввірені відповідачу для виконання виробничого завдання на підставі укладеного усного трудового договору з випробувальним строком.

Посилається, що є приватним підприємцем, за перше півріччя 2016 року отримав, та задекларував дохід у сумі 1135535 грн. В результаті ДТП з вини відповідача, належний йому автомобіль, як основний засіб виробництва, отримав механічні ушкодження і на чотири місяці вибув із виробничого обороту. Вважає, що розмір втраченої вигоди, яка виникла через зупинення виробничого процесу складає 75690 грн.

Крім того, з вини відповідача йому також спричинена матеріальна шкода, яка завдана пошкодженням автомобіля та причепу в сумі 54396,10 грн. Також йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 15000 грн, які посилаючись на положення 1166,1167,1187 ЦК України просить суд стягнути з відповідача.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 45629,94 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1500 грн., в рахунок відшкодування судових витрат 959,80 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне дослідження всіх доказів та неврахування всіх істотних обставин справи.

Зазначає, що в уточнених позовних вимогах позивач зазначав матеріальну шкоду, завдану пошкодженням тільки причепу, яку позивач просив стягнути з відповідача, проте суд першої інстанції стягнув з відповідача матеріальну школу, завдану пошкодженням автомобіля, чим вийшов за межі позовних вимог. Не обґрунтовано стягнув суд з відповідача судові витрати в сумі 959,80 грн., не мотивував чому саме така сума, крім того позивачем вона не підтверджена доказами. Також, судом не взято до уваги, те що відповідач частково відремонтував автомобіль, позивач гроші у сумі 2400 гривень відповідачу не заплатив, вони пішли в рахунок погашення шкоди завданої ДТП.

Відзив на апеляційну скаргу на надано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та його представника які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно із постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.08.2016 року у справі № 487/3831/16-п, 23.07.2016 року о 04 год. 00 хв. ОСОБА_2 керуючи т/з «SCANIA 113A TRAILORS 383» д.н.з. НОМЕР_3, НОМЕР_2 в м. Миколаєві по вул. Заводська на території ДП «Адміністрація морських портів України», був не уважним не врахував дорожньої обстановки та не слідкував за її зміною, не обрав безпечної швидкості руху та дистанції в наслідок чого допустив зіткнення з рухаючимся по переду в попутному напрямку транспортним засобом «SCANIA 113R; METACO SD 334», д.н.з. НОМЕР_4, НОМЕР_6 під керуванням водія ОСОБА_4, в наслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначеною постановою суду від 15.08.2016 року ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 5).

За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвалу або постанову суду, лише з питань, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивач є власником автомобіля НОМЕР_5 (а.с.7).

Довіреністю від 27.08.2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_1 керувати та розпоряджатись належним йому на підставі: свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_7, напівпричепом «SREM», модель TRAILOR S 383, випуску 1990 року, шасі НОМЕР_8, тип ТЗ Н/Причіп бортовий - Е, реєстраційний НОМЕР_9, що стоїть на обліку у МРЕВ м. Харкова (а.с. 6).

Згідно висновку судової автомобільно - товарознавчої експертизи №Д22/05/17 від 25.09.2017 року загальна сума матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля НОМЕР_5 ОСОБА_1, внаслідок ДТП, що мала місце 23.07.2016 року, станом на момент ДТП (23.07.2016 року) становить 45629,94 грн. Вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля, станом на момент ДТП (23.06.2016 року) становить 120848,12 грн. Загальна сума матеріальної шкоди, завданої власнику напівпричепа марки «TRAILOR S 383», р.н. НОМЕР_2, ОСОБА_1, внаслідок ДТП, що мала місце 23.07.2016 року, станом на ДТП (23.07.2016 року) становить 8766,16 грн. Вартість відновлюваного ремонту зазначеного напівпричепа, станом на момент ДТП (23.06.2016 року) становить 24245,26 грн. (а.с. 98-109).

Звертаючись до суду із позовними вимогами позивач просив суд стягнути з відповідача, як з винної особи матеріальну шкоду завдану в результаті ДТП, як винного в пошкодженні належних йому транспортного засобу та напівпричепу, що були ввірені ОСОБА_2 для виконання трудових обов'язків по трудовому договору, укладеному за усною домовленістю між сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався положеннями ст..ст.1166,1167,1187 ЦК України та дійшов висновку про часткове їх задоволення. Стягнув з відповідача майнову шкоду за пошкоджений транспортний засіб. та Також стягнув моральну шкоду у сумі 1500 грн. В задоволені вимог про стягнення недотриманих доходів ( упущеної) вигоди та збитків за пошкоджений напівпричеп відмовив за недоведеністю.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише відповідачем в частині задоволених позовних вимог. В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

В судовому засіданні колегії суддів сторонами підтвердили, що під час ДТП відповідач виконував завдання по укладеному усному трудовому договору між сторонами. Документально трудові відносини оформлено не було, проте позивач передав обладнання транспортні засоби для виконання відповідачем обумовленої роботи. Сторони надали пояснення, що середньомісячна заробітна плата ( дохід) відповідача становив 2800 грн. Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами укладено не було.

Дані фактичні обставини визнані сторонами, тому в порядку ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню. У суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Колегія суддів приходить до переконання, що між сторонами склалися правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої працівником підприємству під час виконання ним своїх обов'язків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою, що предметом спору є відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству її працівником.

Саме даними обставинами позивач обґрунтовував вимоги, посилаючись на те, що ОСОБА_2 керував автомобілем та напівпричепом, переданих йому позивачем ОСОБА_1 виконуючи службові обов'язки на підставі усної домовленості про прийняття на роботу, що визнано сторонами.

Отже спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України, зокрема главою ІХ «Гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації», яка підлягала застосуванню судом і помилково не була застосована.

Не з'ясувавши характер спірних відносин, суд порушив норми матеріального права, зокрема застосував статті 1166,1167, 1187 1 ЦК України.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені Главою ІХ КЗпП України.

Відповідно до частин першої та другої ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених ст.134 КЗпП України.

У пунктах 4, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснено, що за правилами ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Колегією суддів встановлено, що шкода завдана позивачу внаслідок винних дій працівника, а також враховуючи відсутність підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності, останній зобов'язаний відшкодувати дану шкоду відповідно до вимог ст.132 КЗпП України в розмірі свого середньомісячного заробітку.

Згідно з п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадку, коли між працівником і підприємством відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до вимог ст. 1351 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Так перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Цей перелік не підлягає розширюваному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають.

Відповідно до ст.1351 КЗпП України договори можна укладати тільки при зайнятті посад і виконанні робіт, які передбачено Переліком №447/24. Якщо ж до трудових обов'язків працівників такі функції не входять, то укладення договору про повну матеріальну відповідальність буде суперечити законодавству, навіть у разі, коли посада, яку займає працівник, або робота, що він виконує, була зазначена в Переліку №447/24.

Судом встановлено, що посада водія, на яку був прийнятий за усною домовленістю відповідач ОСОБА_2, відсутня в переліку посад і робіт, з якими відповідно до ст.135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, то відповідач не може нести матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, а відповідає лише в межах середнього місячного заробітку.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні колегії суддів, сторони надавали пояснення та не заперечували, що середньомісячний заробіток відповідача за укладеним трудовим договором становив 2800 грн. Тому саме в цьому розмірі відповідач має нести відповідальність перед позивачем за завдані збитки в межах середнього заробітку.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про частково проведений транспортного засобу відповідача та не сплата позивачу коштів в сумі 2400 грн., яка пішла в рахунок погашення спричинених збитків, оскільки на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів.

Колегія суддів також, не може погодитися із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої під час виконання трудових обов'язків, а відповідач несе відповідальність перед працедавцем лише в межах завданої реальної шкоди та не відповідає за завдану моральну шкоду.

Тому у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного урахування обставин справи, на неповному дослідженні фактичних обставин, не застосовано закон, що підлягав застосуванню, а саме відповідне положення трудового законодавства, що в порядку п.п.1,2,3 ч.1 ст.376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про стягнення з працівника ОСОБА_2 на користь роботодавця ОСОБА_1 матеріальнушкоду у вигляді збитків спричинених пошкодженням належних йому автотранспортних засів в сумі середньомісячного заробітку в сумі 2800 грн. та компенсацію судових витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як видно з матеріалів справи вимоги про компенсацію витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи позивачем не заявлялися.

При звернені до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 1846,90 грн.( а.с 21), який підлягає стягненню на його користь з відповідача згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України у сумі 39,75 грн. пропорційно задоволеним вимогам, згідно розрахунку (1846,90 х2800:130086).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд Дніпропетровської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді збитків спричинених пошкодженням належних йому автотранспортних засів в сумі 2800 грн. та судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам в сумі 39,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: