Постанова

Іменем України

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 658/3629/15-ц

провадження № 61-9535св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 11 квітня 2016 року у складі головуючого судді Подіновської Г.В. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 26 травня 2016 року у складі колегії суддів: Бездрабко В.О., Борка А.Л., Приходько Л.А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 10 жовтня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, який складається із заяви позичальника та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», на що відповідач дав згоду, підписавши заяву позичальника №DNH4KP11790191 від 10 жовтня 2005 року.

Відповідно до умов договору кредитор надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 7 696 грн 26 коп зі сплатою 2,09 % процентів щомісячно на суму залишку заборгованостіза кредитом, строком до 09 жовтня 2006 року включно.

Заочним рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2012 року з ОСОБА_4 на користь банку стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 116 865, 38 грн.

Враховуючи суму стягнутої з відповідача заборгованості за судовим рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 поточну заборгованість у розмірі 80 557,02 грн та судові витрати у розмірі 1 218,00 грн.

Під час судового розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість зі сплатипроцентів за кредитним договором, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період з 29 вересня 2015 року по 15 січня 2016 року у розмірі 18 578,77 грн.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 11 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитним договором № DNH4KP11790191 від 10 жовтня 2005 року за період з 25 вересня 2015 року по 15 січня 2016 року у розмірі 18 578,77 грн є похідними від основної вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі, тіла кредиту, у задоволенні якої банку відмовлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року, яке набрало законної сили.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 26 травня 2016 року, апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 11 квітня 2016 рокузалишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції ухвалено рішення відповідно до норм права, які регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій просило рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 26 травня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що застосовуючи позовну давніть, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, неправильно застосував положення статті 1054 ЦК України щодо права банку на отримання процентів та комісії за весь час користування кредитом, нарахування яких припиняється з дня повернення позики. Не є обґрунтованою відмова суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення неустойки у вигляді штрафу, оскільки обов'язок сплати неустойки припиняється також у день повернення позики. Рішення судів першої та апеляційної інстанції є такими, що ухваленні з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства у ПАТ КБ «ПриватБанк» є право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та штрафні санкції за несвоєчасне виконання зобов'язань до сьогодні. Задоволеню підлягали вимоги банку про стягнення штрафів нарахованих у межах останніх п'ять років перед зверненням банку до суду із вказаним позовом.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 10 жовтня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого кредитор надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 7 696 грн 26 коп зі сплатою 2,09 відсотків щомісячно на суму залишку заборгованостіза кредитом, строком до 09 жовтня 2006 року включно.

Кредитний договір складається із Заяви позичальника № DNH4KP11790191 від 10 жовтня 2005 року, підписаної відповідачем та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка».

У Заяві сторони визначили, що позичальник щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 733,09 грндля погашення заборгованості за кредитом, яка складається з із заборгованості за кредитом, відотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Пунктом 5.5 Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка»передбачено, що термін позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим Договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2012 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за вищезазначеним кредитним договором від 10жовтня 2005 року у загальному розмірі 106 865, 38 грн, а також стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2013 року заочне рішення від 31 жовтня 2012 року скасовано.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, у зв'язку зі спливом строку позовної давності пред'явлення позовних вимог.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позовна вимога про стягнення з позивача заборгованості за процентами, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитним договором №DNH4KP11790191 від 10 жовтня 2005 року за період з 25 вересня 2015 року по 15 січня 2016 року у розмірі 18 578,77 грн є похідною від основної вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі, тіла кредиту, у задоволенні якої банку відмовлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За змістом статей 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, касаційний суд погоджується з висновки судів першої та апеляційної інстанції, що оскільки судовим рішенням від 13 лютого 2014 року відмовлено ПАТ «КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту, процентів, пені та штрафів) у зв'язку із спливом строків позовної давності, то спливли і строки позовної давності до додаткових вимог, заявлених у цій справі, а саме про стягнення заборгованості за процентами за користування коштами за період з 25 вересня 2015 року по 15 січня 2016 року.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Закінчення строку позовної давності (спливу позовної давності) є підставою для відмови у позові.

Судами встановлено, що представник відповідача заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності, яке підтримав під часрозгляду справи.

Верховний Суд виходить з того, що спір стосується стягнення заборгованості заборгованості за процентами за користування коштами за період з 25 вересня 2015 року по 15 січня 2016 року.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

У межах строку кредитування до 09 жовтня 2006 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 28 числа кожного місяця. Починаючи з 10жовтня 2006 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, положення частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 10 жовтня2006 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для стягнення штрафів є необґрунтованими з огляду на уточнення позовних вимог представником банку під час розгляду справи.

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог, з чим погодився суд апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення

Доводи касаційної скарги не спростовують установлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанції, тому Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г. І. Усик