У Х В А Л А

19 лютого 2018 року

м. Київ

Справа № 444/9519/12-ц

Провадження № 14-10 цс 18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року та

в с т а н о в и л а:

у грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 3 червня 2006 року позивач і відповідач уклали кредитний договір (далі - договір). За умовами договору відповідач отримав кошти у сумі 8 235,50 грн зі сплатою 25,08 % річних і кінцевим строком повернення 3 червня 2008 року. Оскільки відповідач зобов'язання за договором не виконував, станом на 10 грудня 2012 року виникла заборгованість у сумі 83 753,31 грн, з них: заборгованість за кредитом - 7 263,95 грн; заборгованість за відсотками - 28 910,44 грн; заборгованість за пенею - 43 114,48 грн; штраф - 500,00 грн. (фіксована частина); штраф - 3 964,44 грн. (процентна складова).

Відповідач у запереченні на позов вказав на необхідність застосування позовної давності та відмови у задоволенні позову.

6 листопада 2015 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив рішення про задоволення позовних вимог. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 83 753,31 грн, з них: заборгованість за кредитом - 7 263,95 грн; заборгованість за відсотками - 28 910,44 грн; заборгованість за пенею - 43 114,48 грн; штраф - 500,00 грн (фіксована частина); штраф - 3 964,44 грн (процентна складова).

Суд першої інстанції обґрунтував рішення, зокрема, тим, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 24 грудня 2012 року, тобто в межах спеціальної позовної давності, обумовленої сторонами у договорі, а саме: згідно з пунктом 5.5 «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)» (далі - Умови) позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) за договором встановлюється тривалістю 5 років, тобто кінцевим терміном повернення коштів є 3 червня 2013 року.

Крім того, суд зазначив, що сторони встановили як строк дії договору та кінцевий термін повернення кредиту, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів до 27 числа кожного місяця для погашення заборгованості за договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісіями, а також інші витрати згідно з Умовами. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що суд неправильно встановив його згоду як сторони договору на збільшення позовної давності в Умовах. Обґрунтовуючи позицію, посилається на практику Верховного Суду України з розгляду аналогічних спорів у постановах в справах № 2-240/цс14 від 11 лютого 2015 року, №6-698цс15 від 10 червня 2015 року, №6-16цс15 від 11 березня 2015 року, №6-1926цс15 від 4 листопада 2015 року.

10 березня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції констатував, що позовна давність спливла у червні 2011 року, тоді як позивач звернувся з позовом до суду у грудні 2012 року. Правову позицію суд обґрунтував посиланням на постанови Верховного Суду України у справах №6-16цс15 від 11 березня 2015 року та №6-1926цс15 від 4 листопада 2015 року. Згідно з мотивацією Верховного Суду України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тому апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції, встановивши, що Умови, пунктом 5.5 яких передбачено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, а заява позичальника від 3 червня 2006 року не фіксує домовленості сторін щодо збільшення позовної давності, дійшов хибного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

18 березня 2016 року позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом і неустойки за порушення умов договору з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі позивач вказує на те, що позичальник кошти не повернув, договір не є розірваним або припиненим. З огляду на те, що у статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, то відповідно до умов договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості за кредитом як плати за весь час фактичного користування кредитними коштами. Крім того, частиною четвертою статті 631 ЦК України закріплено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Оскільки розрахунок процентів позивач проводить до повного погашення заборгованості за кредитом, вважає, що має право на отримання процентів і неустойки за користування кредитними коштами за період з 24 грудня 2009 року по 24 грудня 2012 року у межах загальної позовної давності, визначеної статтею 257 ЦК України, бо проценти за своєю правовою природою є основною вимогою банку.

Додатково вказує на те, що умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку. Тому, на думку позивача, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу. А відтак, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Позицію обґрунтовує посиланнями на постанови Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14 і стверджує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог, не врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену, зокрема, у постанові № 6-249 цс15 від 29 грудня 2015 року.

22 квітня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою відкрив касаційне провадження у справі.

14 листопада 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою призначив справу до судового розгляду.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладений у новій редакції.

23 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Вказану ухвалу суд обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції встановив кінцевою датою повернення кредиту 3 червня 2008 року. Натомість, позивач звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права у грудні 2012 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. З урахуванням відсутності заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором було відмовлено.

Не погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції, позивач у касаційній скарзі посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 року. У цій справі Верховний Суд України встановив, що банк звернувся до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості, процентів і неустойки з пропуском позовної давності. Постанова мотивована тим, що право на звернення з позовом виникло 11 січня 2009 року, через 3 роки строк на таке звернення сплив, а банк звернувся до суду 16 квітня 2014 року, проте проценти за кредитом і пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності. Оскільки кошти за кредитним договором у відповідному розмірі повернуті не були, тому позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також вказує напостанову Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16. У цій постанові зазначено, що згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Аналогічна правова позиція визначена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судузвернув увагу на те, що у справі № 444/9519/12-ц на вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Аналіз релевантних норм права дав підстави для висновку, що стаття 266 ЦК України встановлює, що позовна давність стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом позовної давності щодо основної вимоги, у зв'язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів і пені поза її межами. Сплив позовної давності не припиняє зобов'язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судузвернувся до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Цей суд зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, що є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

З огляду на це в ухвалі від 23 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатував, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Пункт 7 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року передбачає, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Відповідно до частини шостої статті 404 Цивільного процесуального кодексу України якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 23 січня 2018 року висловив сумнів стосовно передбачуваності застосування статей 256 і 266 ЦК України з огляду на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Як зазначає колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 23 січня 2018 року, у справі № 6-249цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача в межах строку позовної давності, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позову, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тому, на думку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, є суперечність з іншою постановою Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, в якій зазначено, що згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Така ж правова позиція, як вказано в ухвалі від 23 січня 2018 року, зазначена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити будь-який ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «ОлександрВолков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Оскільки принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема щодо застосування глави 19 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на вказане справа розглядатиметься Великою Палатою Верховного Суду як судом касаційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, абзацом другим частини першої статті 401, частиною першою статті 402, підпунктом 7 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 15 березня 2018 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Скерувати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д.А. Гудима

Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

В. І. Данішевська І. В. Саприкіна

О. С. Золотніков О. С. Ткачук

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич

Л. М. Лобойко О. Г. Яновська