ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/213/18 Справа № 182/3209/18 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Нікопольського міськрайонного суду від 22 серпня 2018 року, ухваленого суддею Багровою А.Г. у м.Нікополі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 22 серпня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (яке змінило під час розгляду справи назву на АТ КБ«ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 08 жовтня 2008 2007 року між АТ КБ«ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач умови Договору належним чином не виконав, у зв'язку з чим, виникла заборгованість, яка станом на 31.03.2018 року, становить 13500,15 грн. та складається з: 1864,83 грн. - заборгованість за кредитом, 10754,36 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 250 грн. - штраф (фіксована частина), 630,96 грн. - штраф (процентна складова), а також понесені судові витрати в розмірі 1762 грн.

В уточненій позовній заяві від 18.07.2018 р. позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, що складається із заборгованості по відсоткам за період з 30.04.2015 року по 30.04.2018 року в розмірі 3979,54 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року у позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк у повному обсязі.

В обґрунтування скарги вказує на те, що ухваленні рішення суд ототожнив поняття «договору» та платіжної картки», які є різними поняттями. При цьому вказує, що закінчення строку картки не свідчить про припинення договірних відносин між АТ КБ «ПриватБанк та відповідачем. Вказує на те, що, оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Вважає, що початок позовної давності для стягнення платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Зауважує, що суд не звернув уваги на умови продовження дії договору та вказує, що зобов'язання які не виконані протягом річного строку дії договору, при продовженні останнього продовжують існувати, тому вважає, що позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту і процентів нарахованих в межах останніх трьох років, які передували зверненню банка до суду підлягають задоволенню у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_1, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року, без змін, оскільки рішення є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08.10.2008 відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно розрахунку ОСОБА_1 станом на 31.03.2018 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 13500,15 грн.

З виписки по рахунку видно, що ОСОБА_1 останній раз поповнювала картковий рахунок 03.03.2011 року ( а.с.5 зворот).

Відповідно до анкети-заяви, що укладена з ОСОБА_1 строк дії картки не зазначено, однак згідно довідки АТ КБ „ПРИВАТБАНК" картка діє до 04.2009 року (а.с.56).

У позовній заяві позивачем також не зазначено на який строк діяла видана відповідачу у 2008 році картка, хоча згідно Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що строк дії картки вказується на лицьовій стороні (місяць та рік).

Таким чином, судом встановлено, що строк погашення чергового щомісячного платежу по картці був здійснений відповідачем у березні 2011 року (а.с.5-зворот).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що право на позов у позивача виникло в 2011 році, коли ОСОБА_1 останній раз використовувала картку та перестала виконувати свої зобов'язання та сплачувати чергові платежі на платіжну картку, тому пред`явлення позову тільки 08.05.2018 відбулось зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 104 8 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в п.51 рішення у справі «Стаббінс та інші проти Сполученого Королівства» № 22083/93, 22095/93 від 22.10.1996 року, п.570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 року наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Згідно ч.4 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як видно з матеріалів справи спір виник з приводу належного виконання відповідачем кредитного договору від 08 жовтня 2008 року, із строком дії до 04.2009 року (а.с.56).

Як видно з розрахунку заборгованості, наданого представником позивача останній платіж з погашення кредитної заборгованості відповідачем було проведено 03 березня 2011 року на суму 100 грн (а.с.5 - зворот, 53 -зворот).

Із позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся, згідно штампу вхідної кореспонденції суду 08 травня 2018 року, тобто із пропуском строку позовної давності, що згідно з положеннями ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з заяви відповідача ОСОБА_1 від 21 червня 2018 року, вона просила відмовити у задоволені позовних вимог позивача, з підстав пропущення строку позовної давності (а.с.37).

Враховуючи, що судом було встановлено, що право позивача порушено у грудні 2011 року, оскільки з цього часу відповідач перестала використовувати картку, а з березня місяця 2011 року вносити чергові платежі на кредитну картку, то за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починався саме з квітня 2011 року, тоді, як до суду за захистом своїх порушених прав позивач звернувся у травні 2018 року, тобто після спливу 7 років, що відповідно до наведених вимог закону є порушенням строку позовної давності і підставою для відмови у задоволенні позову, що і було зроблено судом першої інстанції.

Доводи позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за договором від 08.10.2008, нарахованих на прострочену по кредиту заборгованість за період з 30.04.2015 по 30.04.2018, тобто за останні три роки до дня звернення до суду, то вони є незаконними і необґрунтованими, виходячи з наступного.

У п.54 Постанови Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року ( справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18) визначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги за ч.2 ст.1050 ЦК України (дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 УК України).

Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів за період з 30.04.2015 по 30.04.2018 є необґрунтованими.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до ч.1. ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши справу у повному обсязі, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи позивача та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: