Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 22-ц/778/804/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно.

В позові зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_3. помер ОСОБА_7, який доводиться батьком позивачеві ОСОБА_4 та сином позивача ОСОБА_5 Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки НОМЕР_1 загальною площею 0,0582 га, розташованої за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернівська сільська рада, садівниче товариство «Ювілейний». При зверненні позивачів до нотаріуса з'ясувалось, що за життя ОСОБА_7 залишив заповіти: від 31 березня 2015 р., за яким заповідав все своє майно ОСОБА_3; від 13 листопада 2015 р., яким заповідав земельну ділянку ОСОБА_6

Вважають, що волевиявлення ОСОБА_7 станом на час посвідчення заповітів не було вільним, оскільки він зловживав алкоголем, неодноразово лікувався у наркодиспансері, перебував на обліку у психоневрологічному диспансері. У період запою із ним мешкала ОСОБА_8, яка також мала квартиру в одному під'їзді із ОСОБА_7, та також зловживала алкоголем. Син ОСОБА_8 ОСОБА_3 із ними ніколи не мешкав. У червні 2014 р. ОСОБА_7 захворів на онкологічну хворобу «карцинома гортані», внаслідок чого проходив хіміотерапію, вживав різні препарати, які оплачувала його сестра ОСОБА_6 Інвалідність ОСОБА_7 отримав 11 листопада 2015 р. за півтора місяці до смерті.

У період з січня по квітень 2015 р. ОСОБА_7 перебував в запої, глибокій депресії через виїзд його матері ОСОБА_9 на лікування за межі України. Після повернення ОСОБА_9 побачила сина у пригніченому стані, з явними порушеннями психіки, що можуть підтвердити свідки. Позивачі вважають, що ОСОБА_7 потрапив під вплив ОСОБА_8, яка надавала йому алкогольні напої, через що він не віддавав звіту своїм діям та не міг керувати ними.

З початку 2015 р. стан здоров'я ОСОБА_7 погіршувався, він відмовлявся проходити лікування в онкологічній лікарні, восени 2015 р. в нього з'явились постійні головні болі, безсоння, але він продовжував вживати спиртні напої. Потім йому надавалися знеболювальні препарати, ін'єкції, що містили знеболювальні наркотичні речовини. Його свідомість була неясна, він був пригнічений, агресивний, практично не міг говорити.

Крім того, ОСОБА_7 за життя бажав залишити своє майно доньці та матері, проте заповіти склав на інших осіб, що для позивачів було несподівано.

З наведених підстав просили суд визнати недійсними заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Гармашовим Г.М. від 31.03.2015, заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кушниренко Є.Г. від 13.11.2015, визнати за позивачами право власності по ? частині квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, визнати за позивачами право власності по 0,0291 га земельної ділянки НОМЕР_1 для індивідуального садівництва, розташованого за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернівська сільська рада, садівниче товариство «Ювілейний».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений 31 березня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрований в реєстрі за № 578.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений 13 листопада 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 4946.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 275,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 275,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 275,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6, на користь ОСОБА_5 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 275,60 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом не встановлено того, що ОСОБА_7 під час складання та підписання заповітів абсолютно був неспроможним в момент вчинення правочину розуміти своїх дій та (або) керувати ними, а лише зазначено, що ступінь його психічних розладів був таким, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, на правильність сприйняття фактів, що мають значення для їх складання.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначив, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 05.09.2017 № 456 не є доказом відсутності волевиявлення ОСОБА_7 на посвідчення заповітів, оскільки в кожної людини можуть бути ті чи інші психологічні розлади, що не є підставою для визнання заповітів недійсними.

Позивачі у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначила, що аналізуючи докази по справі - медичну документацію, показання свідків, пояснення сторін та їх представників, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недійсності заповітів та правомірно визнав їх нікчемними.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме щодо визнання недійсними заповітів, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.

Судова колегія вважає, що даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», положення ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Разом із тим згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16, підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

На підставі наявних у справі доказів, а саме: висновку призначеної у справі посмертної судово-психіатричної експертизи від 05 вересня 2017 року № 456; показання свідків, суд правильно установив, що спадкодавець під час підписання заповітів страждав на певні захворювання, які суттєво впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що відповідно до положень ст.. 225 ЦК України стало підставою для визнання заповітів недійсними, у результаті чого суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ЦПК України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3. помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього, виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 30 грудня 2015 р., актовий запис № 8976.

ОСОБА_4 доводиться померлому донькою, підтвердженням чого є свідоцтво про народження ОСОБА_13, видане Орджонікідзевським відділом ЗАГС м. Запоріжжя 26 квітня 1980 р., актовий запис № 703, свідоцтво про одруження між ОСОБА_14 та ОСОБА_13, видане виконкомом Малоглумчанської сільської ради Емільчинського району Житомирської області, актовий запис № 6 від 23 жовтня 2004 р., за яким дружина після одруження змінила прізвище на ОСОБА_8.

ОСОБА_5 доводиться померлому матір'ю, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_7, виданим повторно Северським відділом Комітету ЗАГС адміністрації Томської області 16 листопада 2006 р., актовий запис № 1599 від 21 грудня 1956 р..

Судом першої інстанції вірно встановлено, що після смерті ОСОБА_7 залишилася спадщина у вигляді ? частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 6 грудня 1995 р., укладеного між ОСОБА_15 як продавцем та ОСОБА_16, ОСОБА_7 як покупцями, на Запорізькій товарній біржі «ТОРГ-ІНВЕСТ», зареєстрованому в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 27 грудня 1995 р., та земельної ділянки НОМЕР_1 загальною площею 0,0582 га, розташованої за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернівська сільська рада, садівниче товариство «Ювілейний», що належала померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 14 квітня 2009 р., зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02.

12 січня 2016 р. позивач ОСОБА_9 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кушніренка О.Г. із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті її сина ОСОБА_7 (арк. справи 84), вказаним приватним нотаріусом було заведено спадкову справу № 1/2016.

21 червня 2016 р. ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кушніренка О.Г. із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті її сина ОСОБА_7.

Однак, при зверненні до нотаріуса з'ясувалось, що за життя ОСОБА_7 залишив заповіти:

від 31 березня 2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., № за реєстром 578, за яким заповідав все своє майно, що буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, відповідачеві ОСОБА_3;

від 13 листопада 2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г., № за реєстром 4946, яким заповідав земельну ділянку загальною площею 0,0582 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, відповідачеві ОСОБА_6.

9 червня 2016 р. відповідач ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кушніренка О.Г. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7

27 червня 2016 р. відповідач ОСОБА_6 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кушніренка О.Г. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7

29 листопада 2016 р. позивачі звернулись до суду із позовом про визнання вказаних вище заповітів недійсними.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що, на час складання та підписання заповітів від 31.03.2015 та від 13.11.2015 ОСОБА_7 страждав на певні захворювання, які суттєво впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що знайшло своє підтвердження дослідженими у справі доказами, а саме - показаннями свідків, медичною документацією та висновком посмертної судово-психіатричної експертизи.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 456 від 5 вересня 2017 р., ОСОБА_7 на період складання заповітів 31.03.2015 та 13.11.2015, виявляв ознаки психічного розладу у вигляді психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, ускладнених соматичною патологією (рак гортані). Ступінь психічних розладів, що мали місце, у ОСОБА_7 у період складання заповітів 31.03.2015 та 13.11.2015 був таким, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, на правильність сприйняття фактів, що мають значення для їх складання.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2017 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: