РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року. м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

за участю секретаря Столярчук Т.О.,

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Володимир-Волинський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

08 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у травні 2016 року домовився із відповідачем позичити йому кошти в сумі 125700 гривень, за які останній зобовязався доставити з-за кордону автомобіль або повернути позичені кошти до 19 червня 2016 року. Вказані кошти позивач перерахував в адресу відповідача на картковий рахунок батька останнього - ОСОБА_3. Однак відповідач свої зобовязання виконав лише частково, повернувши позивачу лише 30000 гривень. Решту боргу відповідач не повернув позивачу, на неодноразові звернення з приводу цього не відреагував жодним чином, а тому ОСОБА_1 вимушений був звернутись до суду за захистом своїх майнових інтересів та просить стягнути з відповідача в його користь грошові кошти в загальній сумі 143922,51 гривень, з яких 95997 сума неповернутої позики та 18222,51 гривень проценти за користування позикою за період з 20.07.2016 року по 17.10.2017 року (455 днів), згідно процентної ставки на рівні облікової ставки НБУ.

Позивач під час розгляду справи по суті свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в засідання не зявився жодного разу, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав, хоча заздалегідь повідомлявся про що свідчать докази у виді поштових повідомлень, які повернулися до суду із відмітками пошти щодо повернення їх суду за закінченням терміну зберігання.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні повідомив, що являється батьком відповідача, особисто повідомляв його щодо проведення судового засідання, однак, оскільки останній в даний час знаходиться за кордоном, не може особисто прибути до суду. В судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердив обставини перерахування на його банківську картку коштів від позивача в загальній сумі 125700 гривень, які були зняті з рахунку його сином ОСОБА_4 та в подальшому в повному обсязі не повернуті позивачу. За поясненнями ОСОБА_3 в судовому засіданні, його син ОСОБА_4 від боргу не відмовляється та поверне його позивачу у повному обсязі після прибуття в Україну.

Згідно із ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписом ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами, а ст. 625 цього Кодексу визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

У відповідності з вимогами ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були ним одержані у меншій кількості ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином в даній справі підлягає зясуванню правова природа договору, чи мав місце договір позики та чи було здійснено передачу грошових коштів.

У відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу 125700 гривень. Даний факт підтверджується розпискою від 16 липня 2016 року складеною відповідачем ОСОБА_4 власноручно, у відповідності до якої він зобовязався за отримані від позивача кошти в сумі 125700 гривень доставити йому з-за кордону автомобіль або повернути кошти до 19.07.2016 року.

Таким чином оцінюючи зміст розписки, суд приходить до висновку, що за формою та змістом вказана розписка містить всі необхідні умови передбачені договором позики, а саме містить посилання на отримання цих коштів, суму позики та строк позики, тому повинна бути розцінена саме як договір позики.

Обставина щодо отримання відповідачем коштів підтверджується також поясненнями його батька ОСОБА_3 та дублікатами чеків і квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк»:

- № Р24А86065414А667796 від 27 травня 2016 року про перерахування позивачем на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк» 60240 гривень;

- № BASS НОМЕР_1 від 17 червня 2016 року про перерахування позивачем на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк» 7370 гривень;

- № BASS НОМЕР_2 від 17 червня 2016 року про перерахування позивачем на рахунок ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк» 58100 гривень.

Тобто загалом позивач надав відповідачу 125710 гривень.

У відповідності до виписки № 9HVG5FNG2DH6URHK від 10 жовтня 2017 року по рахунку ОСОБА_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк» № 730022 за період з 01.12.2016 по 31.12.2016 року, з картки ОСОБА_3 в адресу позивача було перераховано кошти: 12.12.2016 року 20000 гривень та 26.12.2016 року 10000 гривень.

Тобто всього відповідачем було повернуто позивачу 30000 гривень.

За таких умов сума неповернутої відповідачем станом на сьогоднішній день становить 95710 гривень (125710 30000 = 95710), а не 95997 гривень, яку помилково позивач визначив у позовних вимогах.

У відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом прийнято до уваги та перевірено правильність розрахунку позивачем процентів в період за 455 днів неповернення боргу (із врахуванням 30000 гривень повернутих у грудні 2016 року) за рівнем облікової ставки НБУ, за яким сума процентів становить 18222 гривень 51 коп.

В той же час суд не погоджується із розрахунком загального боргу в сумі 143922 гривень 51 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки 125710 грн. (загальна сума боргу) 30000 (повернутих відповідачем) + 18222,51 (проценти за обліковою ставкою НБУ) = 113932,51 гривень.

В судовому засіданні позивачем було визнано допущені ним арифметичні помилки при нарахуванні загальної суми боргу, а тому він просив суд його позовні вимоги задовольнити частково з врахуванням правильного розрахунку боргу.

Враховуючи викладене суд знаходить доведеним факт отримання відповідачем у борг від позивача 125710 гривень та повернення з них позивачу 30000 гривень, а тому у звязку із невиконанням договірних зобовязання щодо повернення таких грошових коштів в повному обсязі вони підлягають стягненню у судовому порядку з урахуванням процентів за рівнем облікової ставки НБУ.

За правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12-13, 89, 141, 263-268, 280 ЦПК України, ст.ст. 525-526, 625, 629, 640, 1046-1049, 1051 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3, про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, борг за договором позики в сумі 113932( сто тринадцять тисяч девятсот тридцять дві ) грн. 51 коп., з яких 95710 грн. сума неповернутої позики та 18222,51 грн. проценти за користування позикою за період з 20.07.2016 року по 17.10.2017 року (455 днів) за процентною ставкою на рівні облікової ставки НБУ .

Стягнути з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_1, судові витрати в сумі 1139 (одна тисяча сто тридцять девять) грн. 33 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2018 року.

Головуючий: (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер