Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Пр. № 22-ц/778/1203/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-відповідача)Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного управління юстиції у Запорізькій області про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 32161,55 грн., яка розрахована позивачем за період з грудня 2007 року по серпень 2017 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2008 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 300,00 грн. щомісяця, починаючи з 12.12.2007 року. 25.02.2008 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист, але відповідач належним чином не виконував рішення суду про стягнення аліментів. Згідно із розрахунком заборгованості по аліментам, який надано Шевченківським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, загальна сума заборгованості по аліментам станом на 01.08.2017 становить 34800,00 грн. Проте, цей розмір заборгованості є меншим, оскільки відповідач декілька разів перераховував поштовими переказами аліменти на користь позивача, але такої інформації до органів ДВС не надавав. Так, в якості сплати аліментів відповідач перераховував поштовим переказом на її користь 13.05.2008 - 600,00 грн.; 10.06.2008 - 1500,00 грн.; 10.10.2008 - 300,00 грн.; 13.04.2009 - 300,00 грн.; 14.09.2009 - 600,00 грн.; 21.10.2010 - 900,00 грн. За її розрахунком сума неустойки (пені) у зв'язку з несплатою аліментів складає 32161,55 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2017 року (а.с. 34-35) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 9498,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640,00 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині відмови у задоволенні позовних вимог), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 41-44) просила рішення суду першої інстанції скасувати частково (в частині відмови у стягненні з відповідача 22663,55 грн. неустойки (пені)) та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

З 15.12.2017 року набрала законної сили нова редакція ЦПК України, якою апеляційний суд має керуватись при вирішенні цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 16 січня 2018 року (а.с. 54), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (а.с. 57).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції (а.с. 54) відповідачу та третій особі у цій справі надавався строк для надання можливого відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача - п'ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали.

Копія цієї ухвали надсилалась для відома всім особам, які беруть участь у цій справі, у тому числі відповідачу ОСОБА_3 за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання: АДРЕСА_1 двічі, однак остання двічі повернулась на адресу апеляційного суду з відміткою поштового відділення без вручення, зокрема в останній раз у квітні 2018 року (а.с.55-56, 142-143).

У встановлений апеляційним судом строк на адресу апеляційного суду відзиву від відповідача та третьої особи на вищезазначену апеляційну скаргу позивача не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, в силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що вищезазначене заочне рішення суду першої інстанції за заявою відповідача не переглядалось, відповідачем та третьою особою в апеляційному порядку не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи в частині позовних вимог позивача у цій справі на суму неустойки (пені) 22663,55 грн., керувався ст. ст. 10 - 11, 60, 88, 209, 212, 214 - 215, 224-226 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, та виходив із необґрунтованості та недоведеності цієї частини позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинною на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (28 листопада 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі в оскаржуємій частині відповідає у повному обсязі.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 в силу вимог ст. 196 СК України має право на стягнення з ОСОБА_3 пені за прострочку сплати аліментів на дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 300,00 грн. щомісяця, які стягуються з відповідача у примусовому порядку на підставі виконавчого листа № 2-564, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 25.02.2008 року (постанова державного виконавця Шевченківського ВДВС ЗМУЮ Лозової В.Б. про відкриття ВП № 7605072 від 23.05.2008 року а.с. 9).

Згідно із розрахунком заборгованості боржника по аліментам, який складено старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 17.08.2017, заборгованість ОСОБА_3 по аліментам за період з 01.12.2007 по 01.08.2017 року становить 34800,00 грн. (а.с. 10-11).

Разом із тим, позивач ОСОБА_2 у цій справі у суді першої інстанції визнала, що державним виконавцем при розрахунку заборгованості не враховано, що відповідач ОСОБА_3 в якості сплати аліментів перераховував поштовим переказом на користь позивача наступні суми: 13.05.2008 - 600,00 грн.; 10.06.2008 - 150,00 грн.; 10.10.2008 - 300,00 грн.; 13.04.2009 - 300,00 грн.; 14.09.2009 - 600,00 грн.; 21.10.2010 - 900,00 грн. (копії чеків, доданих позивачем до її позову у цій справі а.с. 11)., про що відповідач органи державної виконавчої служби не повідомляв.

В силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тобто, суд першої інстанції з урахуванням вказаних платежів, правильно встановив, що заборгованість відповідача по аліментам з 12.12.2007 по 01.08.2017 року становить 30600,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України в редакції, яка діяла до 08.07.2017 (тобто майже увесь період в якому виникли спірні правовідносини), при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які боржник зобов'язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені).

Оскільки неустойка у вигляді пені обчислюється у відсотках від суми невиконаних або неналежно виконаних зобов'язань, які виникають у боржника щомісяця, то й пеня має триваючий характер і обчислюється за прострочення кожного зобов'язання окремо.

Отже, з урахуванням правої природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому, сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць).

Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-94цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-2022цс15, від 16 березня 2016 року № 6-2589цс15, від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, яка була обов'язковою для застосування судом першої інстанції у цій справі в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року.

08.07.2017 року набрали чинності зміни, внесені Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» до ст. 196 СК України. Відповідно до нової редакції вказаної статті, у разі виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги розрахунок неустойки, наведений позивачем в її позові у цій справі, на загальну суму 32161,55 грн. (а.с. 3-8), оскільки такий розрахунок здійснено не у відповідності до вищезазначених вимог СК України та правовій позиції Верховного Суду України.

Визначаючи розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції правильно виходив з помісячного розрахунку заборгованості, здійсненого головним державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС ЗМУЮ із урахуванням наданих позивачем квитанцій про сплату аліментів, які не були враховані державним виконавцем.

Суд першої інстанції правильно вважав, що в межах заявленого в позові ОСОБА_2 періоду (з 12.12.2007 по 01.08.2017) загальний розмір неустойки (пені), яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача становить 9498,00 грн. (розрахунок: вказану суму заборгованості суд отримав внаслідок розрахунку пені спочатку за кожен місяць, шляхом множення суми присудженого розміру аліментів (300,00 грн.) на 1% пені та множення отриманої суми на кількість днів місяця, в якому утворилась заборгованість (в залежності за який місяць нараховувалась пеня), а потім шляхом складання отриманих сум за період з 12 грудня 2007 р. по 01 серпня 2017 р. (наприклад: 1) З 12 грудня 2007 року нараховано аліменти у розмірі 300,00 грн., які не були сплачені відповідачем у вказаному місяці, а тому сума пені у грудні 2007 р. становить 60,00 грн. (300х1/100х20=60); 2) за січень 2008 року нараховані аліменти у розмірі 300,00 грн., які не були сплачені відповідачем у вказаному місяці, а тому сума пені у січні 2008 р. становить 93 грн. (300х1/100х31=93); 3) за лютий 2008 року нараховані аліменти у розмірі 300 грн., які не були сплачені відповідачем у вказаному місяці, а тому сума пені у лютому 2008 р. становить 87 грн. (300х1/100х29=87) і так далі...).

За правильним підрахунком суду першої інстанції, загальний розмір пені за грудень 2007 р. - 2008 р. становить 459 грн.; за 2009 р. - 915 грн.; за 2010 р. - 1002 грн.; за 2011 р. - 1095 грн.; за 2012 р. - 1098 грн.; за 2013 р. - 1095 грн.; за 2014 р. - 1095 грн.; за 2015 р. - 1095 грн.; за 2016 р. - 1098 грн.; за 7 місяців 2017 р. - 546 грн., а відповідно її загальний розмір становить 9498,00 грн.

При цьому, неустойка: травень 2008 р., червень 2008 р., жовтень 2008 р., квітень 2009 р., вересень 2009 р., жовтень 2010 р., судом першої інстанції правильно не нараховувалась, оскільки як встановлено зі змісту позову та доданих до нього документів, у вказані місяці відповідачем сплачувались аліменти у присудженій судом сумі.

Враховуючи наведені вище обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 на суму неустойки (пені) 22663,55 грн. (розрахунок: заявлено позовних вимог позивачем у цій справі на суму 32161,55 грн. - задоволено судом першої інстанції позовних вимог 9498,00 грн.) у цій справі не підлягали задоволенню, оскільки є необґрунтованими та недоведеними.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в оскаржуємій частині рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача, а лише відображають позицію позивача, викладену в її позові у цій справі, яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, та зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно.

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі в частині його відмови.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі або ж його зміні.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с.40), сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. 58-61, 212-214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2017 року в оскаржуємій частині у цій справі залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюються з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 11 квітня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.