ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1252/18

Головуючий у першій інстанції - Ковальова Т.Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/192/18

Чернігівський апеляційний суд у складі

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення мінімального розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину,

місце ухвалення рішення суду - м. Ніжин,

дата складання повного тексту судового рішення - 30 травня 2018 року.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3, в якому просила збільшити розмір аліментів, які за рішенням суду стягуються на їх спільну дитину - сина ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до 1/3 частини доходу щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину у розмірі 1500 грн щомісячно до повноліття дитини.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25 травня 2009 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання їх сина ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частки доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв'язку зі змінами у сімейному законодавстві щодо встановлення мінімального розміру аліментів, який не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вважає свої вимоги щодо збільшення розміру аліментів обґрунтованими.

Також зазначала, що син має вади зору та перебуває на диспансерному обліку в ортопедичному центрі з діагнозом «плоскостопість», у зв'язку з чим вона постійно витрачає додаткові кошти на його лікування та оздоровлення. Кожного року, а іноді й по декілька разів на рік, вона купує дитині окуляри, а на спеціальне ортопедичне взуття витрачає близько 6000 грн.

Заочним рішенням від 30 травня 2018 року Ніжинський міськрайонний суд позов ОСОБА_2 задовольнив. Змінив розмір аліментів, визначений рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25 травня 2009 року, та стягнув з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини заробітку боржника щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 1500 грн щомісячно, починаючи з 26 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішив питання розподілу судових витрат, вказавши, що слід повернути виконавчий лист до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції необ'єктивно оцінений та неналежним чином досліджений на предмет достовірності розрахунок заборгованості від 07 листопада 2017 року, наданий позивачем як доказ на підтвердження нерегулярної сплати аліментів у розмірі, меншому ніж встановлено законом.

Скаржник зазначає, що районний суд, збільшуючи мінімальний розмір аліментів до 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не взяв до уваги положень ч. 5 ст. 183 СК України та безпідставно визначив розмір аліментів на одну дитину у розмірі 1/3 частини доходу, не врахувавши, що законодавством встановлений мінімум у виді 1/4 частки усіх доходів боржника.

Стверджує, що наявні в матеріалах справи медичні документи про хворобливий стан дитини не відповідають встановленій МОЗ формі медичної документації та не можуть вважатись доказами у справі. Крім цього, позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження фактично понесених нею додаткових витрат, а також необхідності щомісячного витрачання грошових коштів на придбання окулярів та ортопедичного взуття.

Звертає увагу на те, що суд, у відповідності до ч. 2 ст. 185 СК України, не врахував, що він не має постійного місця роботи та стабільного заробітку, проживає разом із непрацездатною матір'ю пенсійного віку. Вказує, що не заперечує проти участі у додаткових витратах на дитину, але за умови належного їх доведення та з урахуванням принципу рівності прав та обов'язків батьків, адже визначений судом сукупний розмір аліментів та додаткових витрат значно перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи і складає 134 % від такого прожиткового мінімуму. Посилається, що навіть якщо взяти до уваги заявлені позивачем і документально не підтверджені витрати на дитину, сума платежів за один рік у розмірі, що визначив суд першої інстанції, перевищить їх удвічі.

У наданому відзиві ОСОБА_2, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що оскаржуваним заочним рішенням розмір аліментів, визначений судом у 2009 році, не переглядався, а лише був збільшений мінімальний розмір аліментів з урахуванням вимог закону, який набрав чинності 08 липня 2017 року.

Позивач вказує, що, ставлячи під сумнів достовірність медичної документації та хворобливий стан неповнолітнього сина, відповідач за 9 років жодного разу не спілкувався з дитиною, не цікавився її життям, фізичним та духовним станом, її здібностями та інтересами. Зазначає, що невідповідність медичних документів встановленій формі не змінює суті діагнозів дитини - «астигматизм змішаний обох очей» та «плоскостопість», у зв'язку з чим син проходить постійні обстеження та лікування, на що нею витрачаються значні грошові кошти, розрахунок яких наведений у позові.

Стверджує, що відсутність працевлаштування ОСОБА_3 не позбавляє його обов'язку по несенню додаткових витрат на сина. Крім того, відповідачем не підтверджено належним чином факт його реєстрації разом з матерію та її матеріальне утримання.

12 листопада 2018 року ОСОБА_3 через канцелярію суду подав заяву, в якій, у тому числі, зазначив, що визнає понесені позивачем витрати на придбання окулярів дитини у розмірі 442,5 грн та 432 грн і готовий одноразово компенсувати половину зазначених сум.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що 08 липня 2017 року набрав чинності закон № 2037-VIII, яким внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України щодо визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тому вимога про збільшення розміру аліментів є обґрунтованою. Районний суд зазначив, що згідно з медичними документами, наявними у матеріалах справи, неповнолітній ОСОБА_5 має вади зору та перебуває на диспансерному обліку в ортопедичному центрі, у зв'язку з чим позивач витрачає додаткові кошти на лікування та оздоровлення дитини, а саме, купує спеціальні ліки, вітаміни, окуляри та ортопедичне взуття, що підтверджено наданими квитанціями. Суд, погоджуючись із зазначеним позивачем розміром додаткових витрат та щомісячною періодичністю їх стягнень, констатував про можливість участі батька у додаткових витратах на дитину, врахувавши матеріальне становище сторін, відсутність у відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, батьків та інших аліментних зобов'язань.

З таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на наступне.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2. являються батьками неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 09 лютого 2010 року був розірваний, про що відділом РАЦС Ніжинського МРУЮ Чернігівської області зроблено актовий запис № 29 (а.с. 13).

З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що 07 квітня 2010 року ОСОБА_2. зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та взяла прізвище чоловіка - «ОСОБА_2» (а.с. 14).

Рішенням від 25 травня 2009 року Ніжинський міськрайонний суд стягнув з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 травня 2009 року та до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення суду звернуто до виконання, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1028 (а.с. 15).

Нарахування ОСОБА_3 аліментів у визначеному судом розмірі та їх часткова сплата відповідачем підтверджується складеним державним виконавцем розрахунком заборгованості по аліментах, згідно з яким станом на 07 грудня 2017 року заборгованість по аліментах була відсутня (а.с. 16).

Звернувшись до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів, які стягуються на її користь на утримання сина ОСОБА_5, ОСОБА_2 зазначила підставою для цього набрання з 08 липня 2017 року чинності нової редакції ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтями 180, 181 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 192 СК України та роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, законодавцем чітко встановлена наявність конкретних підстав для зміни розміру аліментів.

Виходячи зі змісту наведених норм, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення вимоги про збільшення розміру аліментів, зокрема, зазначивши, що мінімальний розмір аліментів, які стягуються з відповідача у розмірі 1/3 частини доходу, не повинен бути менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Районний суд залишив поза увагою, що нормами СК України не передбачена можливість зміни розміру аліментів у зв'язку зі змінами в законодавстві та перегляду судом визначеного рішенням суду розміру аліментів, про що роз'яснено у п. 17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року. Питання визначення мінімального розміру аліментів, що мають стягуватись з боржника, віднесені до повноважень державного виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів.

У зв'язку з викладеним вимога ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів з наведеної у позові підстави ґрунтується на невірному та довільному тлумаченні позивачем положень правових норм, у зв'язку з чим у задоволенні такої вимоги слід відмовити.

При цьому, апеляційний суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що районний суд, всупереч положень ч. 5 ст. 183 СК України, безпідставно визначив розмір аліментів на одну дитину у розмірі 1/3 частини доходу замість 1/4 частки, оскільки оскаржуваним заочним рішенням розмір аліментів, визначений рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25 травня 2009 року, не переглядався, і вимогою позивача було збільшення лише мінімального розміру аліментів. Незгода боржника зі щомісячним розміром аліментів може бути підставою для звернення з позовом про зміну розміру аліментів у відповідності до приписів ст. 192 СК України.

Звернувшись до суду з вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, ОСОБА_2 зазначила підставою для цього наявність у сина вади зору та плоскостопості, у зв'язку з чим вона постійно витрачає значні додаткові кошти на лікування та оздоровлення дитини, а також на придбання окулярів та ортопедичного взуття, зокрема, на придбання окулярів витрачає більше 3000 грн на рік, на ортопедичне взуття - близько 6000 грн. Оскільки вона є безробітною і несе значні матеріальні витрати на лікування сина, заявлену нею суму додаткових витрат 1500 грн, яку просить стягувати з відповідача щомісяця, вважає достатньою і такою, що буде забезпечувати інтереси дитини.

За змістом ст. 185 СК України та роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Законодавцем визначено, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 щомісячно додаткових витрат у визначеному позивачем розмірі, оскільки неповно з'ясував всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Так, позовна заява містить посилання про наявність законних, на думку позивача, підстав для стягнення додаткових витрат у сумі 1500 грн щомісячно до повноліття дитини. Проте апеляційний суд вважає, що позивачем не надано належних у контексті положень ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів, які б підтверджували, як цього вимагають приписи ст. 185 СК України, фактичне понесення витрат. Крім цього, позивачем не обґрунтовано у позові і не доведено в ході судового розгляду, що ці витрати з урахуванням доводів позову ОСОБА_2, мають бути саме щомісячними.

З наявних у матеріалах справи копій виписок із медичної картки неповнолітнього ОСОБА_5 вбачається, що дитина має вади зору з діагнозом «Амбліопія рефракційна слабкого ступеню. Астигматизм змішаний обох очей» (а.с. 17-26). Рекомендаціями щодо профілактики встановленого діагнозу лікарями визначено постійне носіння окуляр та вживання вітамінних лікарських рослин. У своєму позові ОСОБА_2 зазначає, що на придбання окулярів для дитини витрачає більше 3000 грн на рік, проте, на підтвердження вказаних витрат надала лише копії замовлень від 26 листопада 2010 року та від 02 липня 2015 року у оптиці «Візус» дитячих окуляр, вартість замовлень складала відповідно 442,5 грн та 432 грн (а.с. 28, 29). Вказані понесені позивачем витрати на придбання окулярів ОСОБА_3 визнав та погодився сплатити половину сплачених сум. Інших доказів на підтвердження фактично витрачених коштів на придбання окулярів для дитини матеріали справи не містять. Роздруківки з інтернет-сайтів щодо різновидів та вартості дитячих окулярів (а.с. 38-41) належними доказами на підтвердження позовних вимог в цій частині бути не можуть. Отже, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто половину фактично понесених нею витрат на придбання окулярів, що підтверджено відповідними доказами, оскільки обов'язок брати участь у додаткових витратах на дитину, зумовлених станом її здоров'я, покладених на обох батьків.

Згідно з довідкою дитячої поліклініки КЛПЗ «Ніжинська центральна міська лікарня ім. М. Галицького» ОСОБА_5 перебуває на «Д» обліку у дитячого ортопеда з діагнозом «Плосковальгусна деформація ступенів», дитина потребує ортопедичне взяття (а.с. 27). В обґрунтування своїх доводів щодо придбання для дитини необхідного ортопедичного взуття та витрачання на це близько 6000 грн, ОСОБА_2 надала до позову лише роздруківки з відповідних інтернет-сайтів з інформацією щодо моделей та вартості дитячого ортопедичного взуття (а.с. 33-37). Колегія суддів також не може визнати вказані роздруківки належним доказом на підтвердження фактично понесених позивачем витрат на придбання ортопедичного взуття, які суд першої інстанції врахував, задовольняючи заявлені позивачем вимог про стягнення додаткових витрат. Наявна у матеріалах справи квитанція щодо придбання дитячих кросівок (а.с. 53) не може бути підтвердженням понесених позивачем витрат, оскільки відповідної інформації про те, що вказане взуття є ортопедичним, не містить.

Крім цього, ОСОБА_2 на підтвердження заявлених вимог надано фіскальні чеки на придбання товару на ім'я особи, що не бере участі у даній справі (а.с. 53. 55). Отже, колегія суддів не може їх віднести до таких, що здійснені позивачем.

Не беруться до уваги при вирішенні даного спору також надані ОСОБА_2 до відзиву на апеляційну скаргу докази щодо замовлення окулярів та придбання ліків (а.с. 139, 140), оскільки вони не були предметом дослідження суду першої інстанції і датовані після ухвалення оспорюваного судового рішення.

Вищенаведені обставини, всупереч приписам ст.ст. 182, 185 СК України, судом першої інстанції під час розгляду справи встановлені та досліджені не були, у зв'язку з чим суд дійшов хибного висновку про задоволення позову у повному обсязі, тому колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути додаткові витрати на сина ОСОБА_5 у сумі 437,25 грн, що становить половину фактично понесених позивачем витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам матеріального права, а тому, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 травня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_2) 437 (чотириста тридцять сім) грн 25 коп. додаткових витрат на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 16 листопада 2018 року.

Головуючий Судді: