Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 514/1073/15-ц

провадження № 61-2669 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року постановленого у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С., Процик М. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 10 липня 2010 року б/н відповідач отримав кредит у розмірі 13 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При зміні кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, згідно з якими клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки відповідач вчасно не виконував умови кредитного договору, станом на 15 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 45 610 грн 34 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог щодо наявності укладеного кредитного договору та заборгованості, яка виникла на підставі неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, оскільки анкета-заява від 10 липня 2010 року, надана позивачем, не є допустимим доказом, а інших доказів укладання кредитного договору не надано, а тому в позові необхідно відмовити.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 1 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальну суму заборгованості в розмірі 45 610 грн 34 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач та відповідач, підписавши кредитний договір, досягли згоди з усіх істотних його умов, зокрема відповідач надав згоду на збільшення кредитного ліміту, отже, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 1 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Апеляційний суд рішення мотивував тим, що судом першої інстанції було допущено неповне з'ясування обставин справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, і, оскільки, позивач не довів належними доказами факт отримання відповідачем грошових коштів, вважав що відсутні підстави для задоволення позову.

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на порушення цивільного та цивільно-процесуального законодавства апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність банком позовних вимог на зазначених ним підставах, оскільки ОСОБА_3 не довів факту відсутності заборгованості в сумі 29 221 грн 19 коп. за отриманою карткою. Крім того, зазначав, що апеляційний суд не спростував факту отримання останнім картки, коштів та часткового погашення заборгованості по кредиту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення від ОСОБА_3, в яких заявник просить залишити без задоволення касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення апеляційного суду - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.

Судом встановлено, що 10 липня 2010 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої відповідач погодився з тим, що ця заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також згідно з указаною заявою відповідач підтвердив, що він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які йому були надані для ознайомлення в письмовій формі.

Відповідно до укладеного договору від 10 липня 2010 року б/н відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг клієнт - відповідач погодився, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надав право банку в будь-який момент змінити (зменшити та збільшити) кредитний ліміт.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 15 червня 2015 року складає 45 610 грн 34 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 29 221 грн 19 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 13 105 грн 66 коп., заборгованість за пенею та комісією - 635 грн 38 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 2 148 грн 11 коп.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач досягли згоди по всім істотним умовам договору, зокрема відповідач надав згоду на збільшення кредитного ліміту.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та їх наявність не підтверджує наявність кредитних відносин між банком та клієнтом (відповідачем). Крім того, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивач не надав належних доказів на підтвердження отримання кредитної картки відповідачем, а збільшення лімітів за участю працівників банку призюмується.

Однак із вказаними висновком апеляційного суду не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на положення вищенаведених правових норм, висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність існування між позивачем та відповідачем кредитних правовідносин та факту отримання грошових коштів відповідачем не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом першої інстанції при постановлені рішення встановлено, і це не заперечується сторонами, що відповідач підписав анкету-заяву, тобто прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві, отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином.

З урахуванням наведеного, висновок апеляційного суду про те, що банком не надано доказів отримання ОСОБА_3 грошових коштів, спростовується наявними у справі матеріалами, а саме розрахунком заборгованості (а.с. 5 - 6), з якого вбачається, що отримавши кредит, відповідач здійснював його часткове погашення.

Висновок апеляційного суду про те, що позивачем не доведено отримання ОСОБА_3 кредитної картки, не відповідає дійсності, оскільки факт отримання кредитної картки не заперечується відповідачем, крім того, відповідач вчиняв дії щодо підвищення ліміту на кредитній картці, про що свідчать написані ним особисто пояснення до правоохоронних органів (а.с. 132).

Вищевикладене свідчить про те, що ОСОБА_3, отримавши від банку кошти у кредит, своїх зобов'язання по їх поверненню і сплаті процентів за користування грошима не виконав, таким чином, суд першої інстанції при вирішенні вказаного спору, установивши всі обставини, які мають істотне значення для правильно вирішення справи, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що

посилання відповідача на вчинення проти нього шахрайських дій, які призвели до знаття з його картки кредитних коштів сторонніми особами, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки наявність кримінального провадження щодо вчинення шахрайських дій не може свідчити, в силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача ОСОБА_3, до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

При цьому судом враховано, що відповідно до Умов і правил надання банківських послуг саме клієнт несе відповідальність за зберігання картки, пін-коду, а також збитки у разі використання картки третіми особами. За обставинами справи, ОСОБА_3 звернувся до знайомого для збільшення кредитного ліміту до 3 500 грн на його картці, при цьому за його особистими поясненнями він передав карту, свій телефон та повідомив стороннім особам код карти для збільшення кредитного ліміту по карті (а.с.132).

Вищевикладене свідчить про те, що безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилково вважав, що позивачем не доведено обґрунтованість позову.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачений при її подачі судовий збір у розмірі 547 грн 23 коп. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії

суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року скасувати, рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 1 грудня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 547 грн 23 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик