Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 317/2329/15-ц

провадження № 61-2414св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Запорізька державна нотаріальна контора,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року в складі судді Гончаренко П. П. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року вскладі суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Дзярука М. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа - Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що АДРЕСА_3 померла її свекруха ОСОБА_3, яка була зареєстрована та постійно проживала у житловому будинку АДРЕСА_1. Після її смерті відкрилась спадщина на указаний житловий будинок, земельну ділянку площею 0,204 га за цією ж адресою, житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,190 га за адресою цього будинку, а також земельну ділянку площею 8,58 га, розташовану на території Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області. ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після померлої та на час відкриття спадщини позивач протягом 12 років постійно проживала разом із спадкодавцем за її адресою, а тому на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України вона є такою, що прийняла спадщину. Саме з цієї причини вона не зверталася протягом 6-місячного строку до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Позивач також зазначала, що мала з ОСОБА_3 спільний бюджет, піклувалася про матір свого чоловіка, купувала їй необхідні речі, ліки, доглядала за господарством, сплачувала та продовжує сплачувати комунальні послуги, організувала та оплатила похорони ОСОБА_3 08 лютого 2015 року на її адресу надійшов лист від Запорізької районної державної нотаріальної контори, в якому їй було запропоновано звернутися до цієї нотаріальної контори в строк до 08 лютого 2015 року у разі, якщо вона бажає оформити свої права на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 09 лютого 2015 року позивач звернулася до Запорізької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте у видачі свідоцтва позивачці було відмовлено з підстав пропуску нею 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини. Позивач зазначала, що у 6-місячний строк, встановлений для прийняття спадщини, до нотаріальної контори звернулася онука померлої ОСОБА_2, яка згідно з частиною першою статті 1266 ЦК України за правом представлення є спадкоємцем першої черги за законом. У червні 2015 року позивач зверталася до Запорізького районного суду Запорізької області в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Заінтересованою особою у справі була залучена ОСОБА_2, яка висловила свою незгоду з вказаною заявою. У зв'язку із встановлення спору про право ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 02 липня 2015 року заява ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини у справі № 317/1887/15-ц була залишена без розгляду і заявнику було роз'яснено право подати позов до суду на загальних підставах.

Посилаючись на те, що вона зареєстрована за іншою, ніж у спадкодавця ОСОБА_3 адресою, постійно проживала з останньою, але не може документально довести нотаріусу факт свого постійного спільного проживання зі спадкодавцем по день її смерті , що необхідно їй для прийняття спадщини за заповітом, позивач просила суд встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом зі спадкодавцем її свекрухою ОСОБА_3, померлою АДРЕСА_3, на час відкриття спадщини АДРЕСА_3.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 померла в будинку за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. З відмітки про реєстрацію місця проживання у паспорті ОСОБА_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. Згідно акту про фактичне мешкання осіб у будинках АДРЕСА_1-АДРЕСА_2 від 07 жовтня 2015 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 2002 року і по теперішній час постійно проживає без реєстрації у будинках АДРЕСА_1-АДРЕСА_2. Відповідно до довідки сільського голови Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області ОСОБА_5 від 20 травня 2015 року № 379 померла ОСОБА_3 дійсно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 по день смерті АДРЕСА_3 і разом з нею за вказаною адресою проживала та вела спільне господарство її невістка ОСОБА_1., яка продовжує проживати за вказаною адресою. Факт спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем підтверджено допитаними у справі свідками, які також підтверджували ведення позивачем спільного господарства разом з померлою та догляд за нею. У зв'язку із зазначеним, суд першої інстанції дійшов висновку про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 до дня відкриття спадщини АДРЕСА_3.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 рокурішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, на думку скаржника, обрала не вірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки разом із вимогою про встановлення факту спільного проживання позивач мала обов'язково зазначити вимогу про визнання права власності, а вимога про встановлення факту спільного проживання була б обґрунтованою для отримання позивачем спадщини у четверту чергу, як це передбачено статтею 1264 ЦК України. Крім того, позивач пропустила 6-місячний строк для прийняття спадщини, у зв'язку із чим, на думку скаржника, мала б звернутися до суду із позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, а не із даним позовом. Місцем проживання особи - є місце її реєстрації, у зв'язку із чим у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави визнавати факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем за однією адресою, оскільки ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. Довідки, на підставі яких встановлено факт проживання позивача зі спадкодавцем, видані невстановленою особою від імені голови сільської ради ОСОБА_5, тому не могли бути враховані судами. Висновки у справі прийняті без дослідження належних та допустимих доказів.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача із висновками судів попередніх інстанцій. Зазначала, що нею було обрано ефективний, на її думку, спосіб захисту, на що вона має право згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 55 Конституції України. Закон не зобов'язує позивача, який звертається до суду в порядку позовного провадження із вимогою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем обов'язково зазначати вимогу щодо права власності. Вказувала, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними, що роз'яснено пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». При цьому, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у передбаченому законом нотаріальному порядку, що підтверджено зокрема листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Вказано, що нею обрано вірний спосіб захисту, який відповідає положенням статті 1268 ЦК України, згідно яких спадкоємець, який проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв її, якщо він не заявив про відмову від спадщини. Метою позову в даній справі є доведення факту її постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для вчинення надалі передбачених законом дій для прийняття спадщини в порядку, що передбачений положеннями ЦК України та Закону України «Про нотаріат». Вказує, що не зважаючи на місце реєстрації, з 2002 року постійно проживала зі спадкодавцем за адресою останньої, що не заборонено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» і установлено судами попередніх інстанцій. Усі висновки у справі ухвалені на підставі повного дослідження належних та допустимих доказів із забезпеченням відповідачу права на їх спростування, тобто з урахуванням вимог чинного законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 рокусправу призначено до судового розгляду.15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що АДРЕСА_3 померла ОСОБА_3, яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно: житловий будинок АДРЕСА_1, житловий будинок АДРЕСА_2, земельна ділянка площею 0,204 га за адресою: АДРЕСА_1, земельна ділянка площею 0,190 га за адресою: АДРЕСА_2, земельна ділянка площею 8,58 га, розташована на території Григорівської сільської ради, Запорізького району Запорізької області.

31 січня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все своє майно заповіла своїй невістці - ОСОБА_1

Син спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_7 помер до відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3. Відтак, його донька - відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом за правом представлення.

22 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася у межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом.

ОСОБА_1 звернулася з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом зі спливом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України.

Запорізькою районною державною нотаріальною конторою їй надані письмові роз'яснення від 21 травня 2015 року за № 964/01-16, в яких зазначено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом на спадкове майно, яке залишилося після ОСОБА_3, померлої АДРЕСА_3. Оскільки на час смерті спадкодавця ОСОБА_1 не була зареєстрована разом з нею за однією адресою та не подала своєчасно до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у зв'язку з пропуском строку на прийняття спадщини. Одночасно ОСОБА_1 запропоновано для вирішення цього питання звернутися до суду.

У червні 2015 року позивач зверталася до Запорізького районного суду Запорізької області в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 02 липня 2015 року зазначена заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду у зв'язку зі встановленням спору про право і заявнику було роз'яснено право подачі позову на загальних підставах.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно акту про фактичне мешкання осіб у будинку АДРЕСА_1 від 07 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 з 2002 року і по теперішній час постійно проживає без реєстрації у вказаному будинку. Також в даному акті зазначено, що з показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 - ОСОБА_1 вела спільне господарство разом з померлою ОСОБА_3 Протягом усіх років ОСОБА_1 належно доглядала померлу ОСОБА_3

Відповідно до довідки сільського голови Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області ОСОБА_5 № 379 від 20 травня 2015 року померла ОСОБА_3 дійсно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 по день своєї смерті АДРЕСА_3. Разом із нею за вказаною адресою проживала та вела спільне господарство її невістка - ОСОБА_1, 1962 року народження, яка проживає за вказаною адресою по теперішній час.

Згідно довідки № 175 від 14 лютого 2015 року ОСОБА_1 у період з 2002 року по теперішній час проживає, але не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до пояснень голови Григорівської сільської ради ОСОБА_5, наданих у судовому засіданні в суді першої інстанції, померла ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 по день її смерті АДРЕСА_3. Разом із нею за вказаною адресою дійсно проживала та вела спільне господарство її невістка ОСОБА_1, яка проживає за вказаною адресою по теперішній час. У довідці від 14 лютого 2015 року в частині проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, була допущена описка у зазначенні номеру будинку, в якому постійно мешкає ОСОБА_10 Так, замість будинку АДРЕСА_1 помилково було зазначено будинок під номером АДРЕСА_2. З цієї причини 20 травня 2015 року виконкомом Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області була видана нова довідка з вірними відомостями щодо адреси постійного проживання ОСОБА_1 без реєстрації у АДРЕСА_1. Отже, довідка виконкому Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 379 від 20 травня 2015 року є дійсною та містить вірні відомості щодо адреси постійного проживання ОСОБА_1

Заслухані судом першої інстанції свідки ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 свідчили, що особисто знали як ОСОБА_3 так і ОСОБА_1 Остання протягом останніх 10-12 років постійно проживала зі своїм чоловіком та його матір'ю - ОСОБА_3, доглядала за нею, коли та перестала вставати внаслідок хвороби ніг, вони мали спільне господарство та побут. За адресою у АДРЕСА_1 ОСОБА_1 проживає до теперішнього часу. Остання організувала та за власні кошти оплатила похорони ОСОБА_3 ОСОБА_1 не проживала у будинку АДРЕСА_2, оскільки цей будинок ще не добудований та не пристосований для проживання. В цьому будинку для проживання обладнана одна кімната, в якій мешкають сини ОСОБА_1

Заслухані судом першої інстанції свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 свідчили, що позивач проживала у будинку АДРЕСА_2 окремо від ОСОБА_3, та спільного побуту вони не мали. ОСОБА_1 іноді заходила до ОСОБА_3, приносила їй їжу. Свідок ОСОБА_18 також пояснила, що покійний чоловік ОСОБА_1 їй розповідав, що ОСОБА_1 у 2012-2013 роках проживала у с. Запорожець. ОСОБА_19 пояснила суду, що ОСОБА_1 майже не проживала у будинку АДРЕСА_2, оскільки постійно винаймала різні квартири для проживання.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що свідчення ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 слід оцінювати критично, зважаючи на розбіжності у їх показах у визначенні часу та місця проживання ОСОБА_1, та на підставі того, що ці свідки показали, що вони не бували у будинку АДРЕСА_1 та не бачили, з ким саме проживала покійна ОСОБА_3 Зі слів цих свідків, вони не спілкувалися близько чи зовсім не спілкувалися зі ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_3 Отже, судами зазначено, що таким свідкам особисто не відомо про факт постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 Свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 не заперечували факту перебування з позивачем у неприязнених стосунках.

Судами також установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 є фактично одним господарством, які розподілені посередині двору парканом, мають спільні господарські будівлі, обидва будинки побудовані померлою ОСОБА_3 та були її особистою власністю.

Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 по день смерті останньої АДРЕСА_3. ОСОБА_1 є спадкоємцем померлої за заповітом. Спадкоємцем ОСОБА_3 за законом є ОСОБА_2

Пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що справи про спадкування судами розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_1 постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 по день смерті останньої АДРЕСА_3, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 обрала невірний спосіб захисту свого порушеного права не є підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до положень статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв її, якщо він не заявив про відмову від спадщини.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що з 2002 року постійно проживала зі спадкодавцем по день її смерті, у зв'язку із чим прийняла спадщину згідно статті 1268 ЦК України, однак факт такого проживання може бути встановлений виключно в судовому порядку, що зокрема підтверджено роз'ясненням нотаріуса. При цьому, у зв'язку із наявністю у ОСОБА_3 спадкоємця за законом - ОСОБА_2, що вказує на спір про право, указаний факт постійного спільного проживання може бути установлений в порядку позовного провадження, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги, а також доводи щодо права позивача на отримання спадщини виключно у четверту чергу, як це передбачено статтею 1264 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що разом із вимогою про встановлення факту спільного проживання позивач мала обов'язково зазначити вимогу про визнання права власності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статті 16 ЦК України позивач має право самостійно визначати ефективний для себе спосіб захисту свого порушеного права, якщо такий спосіб захисту передбачено законом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у передбаченому законом нотаріальному порядку.

Метою позову в даній справі, як зазначала позивач, є доведення факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого вчинення передбачених законом дій для прийняття спадщини в порядку, що передбачений положеннями ЦК України та Закону України «Про нотаріат».

Доводи касаційної скарги про те, що довідки, на підставі яких встановлено факт проживання позивача зі спадкодавцем, видані невстановленою особою від імені голови сільської ради ОСОБА_5, і не могли бути враховані судами, спростовуються матеріалами справи, поясненнями ОСОБА_5, як свідка у справі, що підтверджував та пояснював обставини, зазначені у відповідних довідках. Суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованих висновків щодо указаних обставин.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, а місцем проживання особи є місце її реєстрації, у зв'язку із чим у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави визнавати факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем за однією адресою також не містять підстав для скасування оскаржених судових рішень з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів попередніх інстанцій у даній справі прийняті без дослідження необхідних належних та допустимих доказів зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Указані в касаційній скарзі доводи відповідача оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик