Справа № 442/2264/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/43/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м.Львів

Справа № 442/2264/17

Провадження № 252ц/811/43/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м.Дрогобичі 9 листопада 2017 року (суддя Крамар О.В.)

у справі

за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, з участю третьої особи: державного нотаріуса Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

22 березня 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 24 червня 2010 року її мати - ОСОБА_9, заповіла її братові - ОСОБА_6 2/3 будинку № АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією адресою площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1), а також рахунок НОМЕР_2, відкритий у відділенні ПАТ «КРЕДОБАНК» (м.Дрогобич, площа Ринок, 20), на якому знаходяться кошти в сумі 20 034,94 доларів США. Заповіт на ім'я брата був посвідчений 24 червня 2010 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В. Позивач вважає оспорюваний заповіт недійсним з наступних підстав: на час складання заповіту її матері виповнилося 70 років. Більш ніж 30 останніх років мати хворіла шизофренією не сприймала належним чином дійсні події. Внаслідок цього вона перебувапа на обліку у психдиспансері та регулярно лікувалася у психіатра. Спроби покращити її психічний стан (вилікувати) позитивного результату не дали. Вважає, що заповідач при складанні заповіту була абсолютно неспроможною усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Вважає, що брат обманом змусив скласти заповіт на його користь, оскільки мати не планувала і ніколи не висловлювала бажання заповісти своє майно братові, а тому вважає, що при складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 листопада 2017 року позов задоволено. Ухвалено визнати недійсним заповіт ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6, посвідчений 24 червня 2010 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 640 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність, необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Не погоджується з висновком суду про те, що на час складання заповіту за своїм психічним станом ОСОБА_9 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок психічного захворювання, у зв'язку з чим оспорюваний заповіт не відповідає волевиявленню та внутрішній волі спадкодавця. Посилається на те, що суд не зазначив в оскаржуваному рішенні усіх показань свідків, не надав їм та медичним документам правової оцінки. Звертає увагу на те, що судом залишено без обговорення наявне в матеріалах справи клопотання про призначення та проведення посмертної судово-исихіатричної експертизи. Зазначає також, що судом не з'ясовано в чому полягає порушення прав ОСОБА_7, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про прийняття нею спадщини. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представники ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

ОСОБА_7 та її представник, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просять апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Таку позицію висловив представник позивача і у відзиві на апеляційну скаргу, поданому 29 січня 2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, 24 червня 2010 року ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, в приміщенні Дрогобицької державної нотаріальної контори на випадок її смерті заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і на що за законом вона матиме право, ОСОБА_6 Заповіт посвідчено нотаріально (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла, що стверджується свідоцтвом про її сметь Серії НОМЕР_3 (а.с.6). Спадкодавця пережили її діти - сторони у справі.

В матеріалах справи наявні відомості про те, що на час смерті спадкодавцеві належали: банківський вклад НОМЕР_4 «СТАНДАРТ ПЛЮС» в ПАТ «КРЕДОБАНК», земельна ділянка площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1) на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_6 та житловий будинок АДРЕСА_1 - на праві спільної часткової власності з ОСОБА_6 (а.с.7-10).

Складений ОСОБА_9 заповіт в користь ОСОБА_6 позивач оспорює з тих підстав, що на час його складання спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ст.ст.1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач вправі призначати спадкоємців та визначати обсяг спадщини, що має спадкуватися за заповітом.

Згідно з п.п. 5, 7, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. ст. 215, та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач як рідна дочка спадкодавця згідно зі ст.1223, ч.4 ст.1257, ст.1261 ЦК України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за умови відсутності заповіту чи визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, одержала б право на спадкування за законом у першій черзі.

Статтею203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

У ст. 225 ЦК України йдеться про такий тимчасовий стан цілком дієздатної фізичної особи, за якого вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Воля особи при вчиненні правочину в таких випадках або взагалі відсутня, або настільки спотворена, що абсолютно не відповідає тій волі, яка була би у цієї особи, якщо б вона знаходилася при здоровому розумі і пам'яті.

Таким чином, підставою визнання правочину недійсним є фактична недієздатність особи, яка вчинила правочин. На відміну від юридичної недієздатності, яка має постійний характер і пов'язується законом або з досягненням певного віку (ст.ст. 31, 32, 34, 35 ЦК України), або з визнанням особи недієздатною чи обмеженням її дієздатності в судовому порядку (ст.36, 39, 40 ЦК України), в цьому разі недієздатність має тимчасовий, інколи навіть одномоментний характер.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції посилався на пояснення свідків та виходив з того, що на час складання оспорюваного заповіту за своїм психічним станом ОСОБА_9 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок нервового потрясіння, а, отже, її заповіт від 24 червня 2010 року не відповідає волевиявленню та внутрішній волі спадкодавця у зв'язку з хворобою.

За приписами ЦПК України суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на призначення експертизи.

За клопотанням ОСОБА_7 Апеляційним судом Львівської області 6 лютого 2018 року призначено судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану спадкодавця на час вчинення нею заповіту (а.с.152-153). У зв'язку з неоплатою позивачем вартості проведення експертизи, така не була провнедена, матеріали справи повернуті суду апеляційної інстанції (ак.с.154). Відтак, належить зробити висновок, що сторона не скористалася своїм правом на забезпечення доказів.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, у чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції редакції, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи. Факти, що входять в предмет доказування, визначені у ч.1 ст. 179 ЦПК України. За ч.2 ст. 59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст. 58,59 ЦПК України. Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону.

Дієздатність заповідача під час складання заповіту перевірялася нотаріусом, про що зазначено в тексті заповіту. Це стверджено нотаріусом у судовому засідання при допиті в якості свідка. Зазначена обставина не спростована належними, допустимими та достатніми доказами.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів, якими стверджується абсолютна неспроможність ОСОБА_9 в момент вчинення оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. У зв'язку з цим колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України у чинній на час його ухвалення редакції (ст. 263 у чинній редакції на даний час) щодо законності й обґрунтованості. Тому таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з позивача в користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн., сплачений при подачі апеляційної скарги.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_9, складеного на користь ОСОБА_6, посвідченого 24 червня 2010 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В.

Стягнути із ОСОБА_7 в користь ОСОБА_6 704 (сімсот чотири) грн. сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді