Справа №613/644/17 Провадження № 2/613/22/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року

Богодухівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Харченка С.М., за участю секретаря Мізяк М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, в якому просить визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, серія та номер: реєстрований № 840 від 02.04.2014 р., посвідчені приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5; визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, серія та номер: реєстрований № 837 від 02.04.2014р., посвідчені приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 02.04.2014 року без наміру створення правових наслідків (фіктивно) відповідачем, ОСОБА_2, було укладено договори дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Харківська область Богодухівський район сщ.Таверівка вул.Таверівка, буд.24 з ОСОБА_4 та з ОСОБА_6, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за яким він як дарувальник передав безоплатно у власність обдарованим по ? частки житлового будинку. Позивач вважає, що є всі підстави вважати договори дарування від 02.04.2014 року, посвідчені приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 такими, що носять фіктивний характер. Укладання фіктивних договорів дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Харківська область Богодухівський район сщ Таверівка вул.Таверівка, буд.24 було обумовлено певними обставинами, які полягали у наступному.22 січня 2014 року рішенням Богодухівського районного суду Харківської області було задоволено позов про стягнення з ОСОБА_2 (дарувальник) на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 1000670 грн.Відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині та матері, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на його користь, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.Враховуючи вищевикладені обставини позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з»явився, надав клопотання відповідно до змісту якого позовні вимоги позовні вимоги повністю підтримує та просить їх задовольнити, розгляд справи просить здійснити без його присутності та без участі його представника. Надав суду додаткові пояснення, у яких посилається на постанову Верховного суду України від 9 серпня 2017 року у справі №6-2690цс16 та постанову Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, відповідно до яких суд приходить до висновку, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п»ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. У справах, які переглядаються, ВСУ підкреслив, що якщо в судовому засіданні встановлено, що боржник знає про рішення суду про стягнення з нього боргу і дарує при цьому нерухомість своєму родичу, то такий договір дарування не направлений на настання реальних правових наслідків і є фіктивним. Адже боржник міг передбачити для себе негативні наслідки у випадку звернення стягнення на цю нерухомість для виконання рішення суду про стягнення боргу. Тому має бути визнаний судом недійсним за позовом зацікавленої особи стягувача.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 в судове засідання не з»явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Третя особа нотаріус ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена.

Суд, дослідивши представлені письмові докази у справі, приходить до наступного:

У відповідності до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 02.04.2014 року уклав Договір дарування ? частки житлового будинку, розташованого за адресою: вул.Таверівка.24 сщ.Таверівка Богодухівського району Харківської області, серія та номер: реєстровий №840, на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 12125102 від 02.04.2014 року з ОСОБА_6 та Договір дарування ? частки житлового будинку, розташованого за адресою: вул.Таверівка.24 сщ.Таверівка Богодухівського району Харківської області, серія та номер: реєстровий № 837, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 12123616 від 02.04.2014 року з ОСОБА_4. Договір посвідчений приватним нотаріусом міського територіального округу Харківської області ОСОБА_5. Факт укладання даних договорів підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна.

Статтями 12, 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач підставою для визнання договору дарування недійсним вказує на фіктивність, а саме на те, що вищезазначені договори були укладені з метою уникнення можливого позбавлення ОСОБА_2 права власності під час виконання рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 22 січня 2014 року.

Відповідно до Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 22 січня 2014 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 1000670 гривень та судовий збір в сумі 3441 грн.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що договір дарування від 02.04.2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 зареєстрований в реєстрі за № 840 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, РНОКПП НОМЕР_1, та договір дарування від 02.04.2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 837 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_2, не суперечать вимогам Цивільного законодавства, ст. ст.203, 215 ЦК України, юридичні наслідки після укладення договору дарування досягнуті, право власності на житловий будинок, з надвірними будівлями та спорудами, розташований по вул.Таверівка, буд.24 сщ.Таверівка Богодухівського району Харківської області зареєстровано, що підтверджується Інформаційною довідкою № 73581194 від 22.11.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна.

Позивачем не доведено, що вищезазначені договори укладені фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків.

Посилання позивача на те, що укладені договори є фіктивними, оскільки укладені з метою уникнення можливого позбавлення ОСОБА_2 права власності за рішенням суду під час виконання рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 22 січня 2014 року та спрямовані на невиконання вищезазначеного рішення суду суд не приймає до уваги виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 22.01.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 1000670 гривень та судовий збір в сумі 3441 гривень. Слід зазначити, що на момент укладення оспорюваних договорів, чинного рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь позивача не існувало, оскільки договори було укладено 02.04.2014 року, а відповідно до наявної в матеріалах справи копії постанови про відкриття виконавчого провадження, рішення набуло чинності 21.05.2014 року. Також підлягає прийняттю до уваги та обставина, що додана позивачем копія самого рішення суду від 22.01.2014 року взагалі не завірена належним чином та має запис про те, що «рішення не набрало законної сили».

Згідно ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст.317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст.321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеними договорами дарування. Оскаржуваний договір дарування від 02.04.2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 зареєстрований в реєстрі за № 840 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, РНОКПП НОМЕР_1, та договір дарування від 02.04.2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 837 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_2 не суперечать вимогам Цивільного законодавства, ст.ст.203,215 ЦК України, та не можна кваліфікувати як фіктивні. Юридичні наслідки після укладення договорів дарування досягнуті, право власності на житловий будинок за адресою: вул.Таверівка, буд.24 сщ.Таверівка Богодухівського району Харківської області, зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Позивачем не доведено, що вищезазначені договори укладені фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.7,10,76,81,133,141, 244-245 , 259, 263 - 265, 268 ЦПК України,суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Харківської області. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя