Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 450/4731/12 -ц

провадження № 61-714св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2016 року у складі судді Данилів Є. О. та рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року у складі суддів Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення.

Зазначала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі. Відповідач ОСОБА_2 у вказаному будинку лише зареєстрований, проте не проживає. Відповідач ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_1. Вона набула право власності на вказаний будинок за договором іпотеки, проте не може повноцінно ним користуватися та розпоряджатися.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_3, ОСОБА_2 такими, що втратили право користуватися житловим будинком АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 Львівської області. Виселено ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 є колишнім власником спірного житлового будинку, проте продовжує проживати у ньому та має зареєстроване місце проживання у вказаному будинку. ОСОБА_2 у будинку зареєстрований, проте не проживає. Відповідачі не перебувають у родинних відносинах із новим власником житлового будинку - ОСОБА_1, не є членами сім'ї позивача. Звернення позивача до суду із цим позовом свідчить про відсутність згоди власника житлового приміщення (позивача) на користування відповідачами спірним житлом. Відповідачами не доведено перед судом існування правових підстав для користування житловим будинком АДРЕСА_1 на теперішній час. На підставі статей 16, 386, 391 ЦК України позивач вправі усунути порушення свого права власності, яке не пов'язане із позбавленням володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено, виключено із мотивувальної частини судового рішення посилання на частину третю статті 116 ЖК України як на підставу вирішення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Саме на підставі статті 391 ЦК України ОСОБА_1 вправі звернутися до суду із позовом до ОСОБА_2, який зареєстрований, та до ОСОБА_3, яка зареєстрована та проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 як колишній власник житла, про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації. Із переходом права власності на житловий будинок від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 колишній власник разом з членами своєї сім'ї втрачає право володіння, користування та розпоряджання згаданим будинком, в зв'язку з чим такі особи підлягають виселенню. Під час розгляду даної справи не вирішується питання звернення стягнення на предмет іпотеки, договір іпотеки, на підставі якого у позивача виникло право власності на житловий будинок, не є предметом розгляду в даній справі, в зв'язку з чим підстав для застосування норм Закону України «Про іпотеку» під час розгляду даної справи про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення відсутні. Разом з тим, посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення як на одну з підстав для задоволення позову в частині виселення ОСОБА_3 на частину третю статті 116 ЖК України є помилковим. За вказаною нормою особа, яка самостійно зайняла жиле приміщення, виселяється без надання їй іншого жилого приміщення. У спірних правовідносинах ОСОБА_3 самостійно не займала жиле приміщення, оскільки є колишнім власником згаданого будинку.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що спірний житловий будинок придбано нею не за рахунок позики, отриманої від ОСОБА_1 та забезпеченої іпотекою будинку, а належав на підставі договору дарування від 10 листопада 2008 року. За таких обставин при вирішенні питання про її виселення підлягають застосуванню норми статті 109 ЖК Української РСР, тобто їй необхідно надати інше постійне житло, про яке має бути зазначено в рішенні суду.

20 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що за договором позики від 04 листопада 2010 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 720 тис. грн. на строк до 04 серпня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики ОСОБА_3 04 листопада 2010 року передала в іпотеку ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1.

19 вересня 2011 року ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 04 листопада 2010 року.

Відповідачі мають зареєстроване місце проживання у вказаному будинку, ОСОБА_3 фактично в ньому проживає.

На підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частині 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (квартири), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок позики, забезпеченої іпотекою цього житла, надається інше постійне житло, яке зазначається у рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-3057цс16 від 19 квітня 2017 року.

ОСОБА_3 передала на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 04 листопада 2010 року житловий будинок АДРЕСА_1, який належав їй на підставі договору дарування від 10 листопада 2008 року.

Виселивши ОСОБА_3 із обтяженого іпотекою будинку, апеляційний суд безпідставно відхилив доводи її апеляційної скарги про неможливість виселення із зазначеного будинку без надання їй іншого постійного житла.

Не можна погодитися із висновками апеляційного суду про те, що норми Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки питання про звернення стягнення на предмет іпотеки не є предметом розгляду в даній справі, з огляду на таке.

Іпотекодержатель ОСОБА_1 набула права власності на предмет іпотеки, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося, але при цьому правовий статус спірного будинку як предмета іпотеки не змінився. Апеляційний суд застосував положення статті 391 ЦК України без урахування характеру спірних правовідносин, які виникли за договором іпотеки житлового будинку. За таких обставин для вирішення спору про виселення ОСОБА_3 підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та норми статті 109 ЖК УРСР.

Згідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Доказів надання ОСОБА_3 іншого постійного житла апеляційний суд не дослідив, ухвалене ним рішення не містить висновків щодо виконання вимог частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Допущені апеляційним судом порушення процесуального закону згідно частини 3 статті 411 ЦПК України становлять підставу скасування рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводів на скасування судових рішень в іншій частині в касаційній скарзі не наведено, підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги не вбачається, а тому в іншій частині судові рішення колегією суддів не переглядаються.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року скасувати у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик