Справа пр. №2/756/2924/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Приходько І.А.,

Євфіменко К.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - Бердес М.О.,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу Бердес Максим Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришко Наталія Валеріївна, про визнання шлюбного договору недійсним, визнання права власності на нерухоме майно та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним шлюбного договору.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року підсудність справи за позовом ОСОБА_2 була визначена Печерському районному суду м. Києва.

19 червня 2017 року Печерський районний суд м. Києва передав цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним шлюбного договору на розгляд Оболонському районному суду м. Києва.

30 січня 2018 року указана справа надійшла до Оболонського районного суду м. Києва та цього ж дня ухвалою судді Андрейчука Т.В. була прийнята до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що з 30 червня 2007 року до 25 грудня 2015 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_8

06 липня 2015 року подружжя уклало шлюбний договір, за умовами якого сторони погодили, що все майно (рухоме та нерухоме), яке підлягає обов'язковій державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, за ким воно зареєстроване. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришко Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2085.

ОСОБА_2 зазначив, що усупереч положенням ст. 93 СК України за шлюбним договором від 06 липня 2015 року передано у власність ОСОБА_8 нерухоме майно: земельну ділянку АДРЕСА_1.

Крім цього, позивач стверджував, що указаний правочин вчинений на вкрай невигідних для нього умовах.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 померла. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 є її сестра ОСОБА_4

З цих підстав ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним шлюбний договір від 06 липня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_8

У ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив суд також визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки 8, площею 0,1495 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; скасувати свідоцтва про право на спадщину на указане майно, видані на ім'я ОСОБА_4 Також позивач та її представник просили суд присудити судові витрати з відповідача та стверджували, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення ОСОБА_4, є неспівмірними за складністю з часом, витраченим адвокатом ОСОБА_5 на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просили суд їх задовольнити.

Відповідач та її представник проти позову заперечували з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву, пояснили, що оспорюваний договір за своїм змістом не є договором про передачу у власність одному з подружжя нерухомого майна, право на яке підлягає державній реєстрації. Також ОСОБА_4 та її представник зазначили, що шлюбний договір від 06 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 не ставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

ОСОБА_4 та її представник просили суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позову та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 13000,00 грн.

Залучений судом до участі у розгляді справи в якості третьої особи приватний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу Бердес М.О. у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришко Н.В., яка була залучена до участі у справі в якості третьої особи, у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду пояснення, в яких просила суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2, який був допитаний за його згодою в якості свідка, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

30 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №441 (т. 2, а. с. 107).

25 грудня 2015 року шлюб між сторонами справи було розірвано (т. 2, а. с. 108).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 29 червня 2016 року (т. 2, а. с. 104).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на майно, що за життя належало на праві власності спадкодавцеві, зокрема на земельну НОМЕР_5, площею 0,1495 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2, а. с. 207-208, 244-246, т. 3, а. с. 30-32).

На випадок своєї смерті ОСОБА_8 заповіту не склала, а тому спадкування після її смерті здійснювалось за законом.

За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

ОСОБА_4, сестра ОСОБА_8, є спадкоємцем другої черги за законом. Інших спадкоємців першої або другої черг за законом після смерті ОСОБА_8 виявлено не було.

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті сестри у строк, визначений ч. 1 ст. 1269 ЦК України, подавши заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Баришівського районного нотаріального округу Бердесу М.О. (т. 2, а. с. 102).

02 лютого 2017 року відповідач ОСОБА_4 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну НОМЕР_5, площею 0,1495 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2, а. с. 240, т. 3, а. с. 25, 80).

Указане майно було набуте у власність спадкодкодавцем за час шлюбу з ОСОБА_2, проте відповідно до положень шлюбного договору від 06 липня 2015 року, укладеного між відповідачем у справі та ОСОБА_8 право власності на земельну НОМЕР_5, площею 0,1495 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 було зареєстроване за ОСОБА_8

ОСОБА_2 вказував, що цей шлюбний договір укладений з порушенням норм ч. 4, ч. 5 ст. 93 СК України, а тому його слід визнати недійсним.

Оцінюючи доводи позивача щодо правомірності укладення згаданого правочину суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1, ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Ст. 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже, принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ст. 103 СК України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 9, 103 СК України, ст. ст. 203, 215ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норми ст. ст. 57, 60, 61 СК України встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у ст. 62 цього Кодексу.

Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у ст. 64 СК України.

У ч. 1 цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому у ч. 2 ст. 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір.

У главі 10 СК України (ст. ст. 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

06 липня 2015 року подружжя ОСОБА_2 уклало шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришко Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2085 (т. 2, а. с. 114). Сторони договору засвідчили, що їм роз'яснено нотаріусом правові наслідки обраного ними правового режиму майна та зміст ст. ст. 92-103 СК України (п. п. 20, 21 договору).

Ч. 5 ст. 93 СК України містить обмеження щодо змісту шлюбного договору: за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Аналізуючи вказану законодавчу норму, Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року у справі №6-230цс14 зазначив, що вона надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

За умовами оспорюваного шлюбного договору від 06 липня 2015 року його сторони погодили, що все майно (рухоме та нерухоме), яке підлягає обов'язковій державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, за ким воно зареєстроване (п. 3 договору).

Таким чином, сторони указаного договору погодили встановити для майна, яке буде придбане ними у майбутньому, інший правовий режим, ніж той, що встановлений ст. 60 СК України. Укладення шлюбного договору на таких умовах не суперечить положенням ст. 97 СК України.

За приписами ч. 4 ст. 93 СК України шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у згаданій нормі, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України. Зокрема, шлюбний договір не може містити умов про відмову подружжя від майна, від права на одержання аліментів тощо. Адже у такий спосіб один з подружжя може опинитися у надзвичайно невигідному матеріальному становищі.

Оспорюваний шлюбний договір не містить умов про відмову подружжя від майна. Положення договору щодо того, що все майно (рухоме та нерухоме), яке підлягає обов'язковій державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, за ким воно зареєстроване, не ставить ОСОБА_2 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки надало кожному з подружжя ОСОБА_2 після укладення шлюбного договору рівні можливості для набуття в особисту приватну власність майна, яке підлягає обов'язковій державній реєстрації.

За приписами ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач та його представник не довели з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази те, що шлюбний договір від 06 липня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 поставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством.

З огляду на викладене, підстави для визнання недійсним шлюбного договору від 06 липня 2015 року відсутні.

Оскільки майно, на яке ОСОБА_2 просить визнати право власності, - земельна НОМЕР_5, площею 0,1495 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 придбані ОСОБА_8 після укладення шлюбного договору від 06 липня 2015 року, указане нерухоме майно є її особистою приватною власністю та не може бути спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позвоних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (п. п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України"(п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Проаналізувавши акт про надання правової допомоги від 03 жовтня 2018 року за договором про надання правової допомоги від 07 червня 2017 року №1 та розрахунок суми судових витрат, суд вважає, що витрати відповідача на послуги адвоката з усунення недоліків апеляційної скарги, поданої нею в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року про забезпечення позову, не були неминучими, а зазначені послуги є складовою послуги з підготовки адвокатом апеляційної скарги. Крім того, ураховуючи зміст та обсяг складених адвокатом ОСОБА_5 клопотань, час, необхідний для їх підготовки, суд не вважає, що витрати відповідача, пов'язані з їх оплатою, були фактичними і неминучими.

Таким чином, розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, становлять 10500,00 грн (13000,00 грн - 500 грн х 2 - 500 грн х 3 = 10500,00 грн).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року задоволено заяву позивача ОСОБА_2 та вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну НОМЕР_5, площею 0,1495 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, які належать на праві власності відповідачеві ОСОБА_4

Ч. 1 ст. 158 ЦПК України визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи

У випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч. 9 ст. 158 ЦПК України).

Позаяк, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року, слід скасувати.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 203, 207, 215, 627 ЦК України, ст. ст. ст. ст. 59-61, 64, 92-103 СК України, ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 133, 137, 141, 158, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу Бердес Максим Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришко Наталія Валеріївна, про визнання шлюбного договору недійсним, визнання права власності на нерухоме майно та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10500 (десять тисяч п'ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року шляхом накладення арешту на земельну НОМЕР_5, площею 0,1495 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6, що належить на праві власності ОСОБА_4; житловий будинок, загальною площею 167,3 кв. м, житлова площа 57,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_7, що належить на праві власності ОСОБА_4; квартиру АДРЕСА_8, що належить на праві власності ОСОБА_4.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 19 листопада 2018 року