Справа № 206/4912/18
Провадження № 2/206/1354/18
13 листопада 2018 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Кушнірчука Р.О.,
при секретареві Соловйовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своєї інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3, треті особи: управління служби у справах дітей Самарської районної у м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням (будинком), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Гостина,6.
Свої вимоги обгрунтував тим, що він є власником домоволодіння №6 по вул. Гостина у м. Дніпро. В 2013 році в нього на подвірї зявилась дівчина на руках з немовлям, яка попросила впустити переночувати, оскільки їй нікуди було піти з маленькою дитиною. Він пожалів молоду маму з немовлям та пустив їх жити. Через деякий час відповідачка попросила зареєструвати її в будинку, щоб вона змогла стати на облік на що, він також погодився. В 2014 році відповідачка одружилась та поїхала проживати в м. Кривий Ріг. Він неодноразово просив її виписатись, однак вона не погоджується. Фактично відповідачка разом з дитиною не проживає у спірному будинку з 2014 року, не оплачує комунальні послуги, не бере участі в його утриманні, однак до теперішнього часу продовжує бути в ньому зареєстрованою. Він разом з дружиною є пенсіонерами, не мають змоги сплачувати комунальні послуги. Реєстрація відповідача та її дитини в належному йому будинку, заважає йому, як власнику користуватись своїм майном, тому він змушений звернутися до суду з зазначеним позовом.
Ухвалою суду від 18 липня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні та не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення.
Відповідачка ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, тому суд відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у ній доказів (ухвалює заочне рішення).
Представник управління-служби у справах дітей Самарської районної у м. Дніпрі ради надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності та з посиланням на врахування інтересів дитини при ухваленні рішення.
Представник департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур в судове засідання не зявився, надав пояснення по справі в яких зазначив, що в матеріалах справи відсутній попередній дозвіл органу опіки та піклування, а тому позбавлення права користування житловим приміщенням у якому проживає малолітня дитини є неможливим.
Заслухав доводи позивача, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння №6 по вул. Гостина у м. Дніпро, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27 квітня 1963 року (а.с.9,10).
Відповідно до домової книги в будинку №6 по вул. Гостина у м. Дніпро зареєстровані: позивач ОСОБА_1, дружина позивача ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 із малолітнім сином ОСОБА_3 (а.с.11-17).
Як зазначив сам позивач, з його дозволу, відповідачка разом з сином вселилася до належного йому домоволодіння, де в подальшому з сином була зареєстрована.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.
Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76,77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, належних, допустимих і достовірних доказів в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про не проживання відповідача разом з сином у спірному домоволодінні без поважних причин понад один рік, позивач не надав, в той час як відповідно до положень ст.81 ЦПК України саме сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Наявні в матеріалах справи довідка квартального комітету №18 Самарської районної у м. Дніпрі ради від 18.07.2018 року та акт обстеження домоволодіння від 23.07.2018 року, окрім відомостей того, що відповідачка разом з сином не мешкає за адресою спірного домоволодіння з 2014 року, не містить ніякої інформації щодо поважності чи неповажності причин їх не проживання (а.с.19,20).
До того ж, обстеження спірного житлового будинку, як вбачається з вищезазначеного акту проводилося лише один раз, а не в різний час протягом одного року, як того вимагає ст. 405 ЦПК України.
Якихось ще доказів, які б підтверджували не проживання відповідача та її малолітнього сина в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин та втрату інтересу до права користування цим житлом, матеріали справи не містять.
Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача та її малолітнього сина права користування житловим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.
Отже, підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що відповідач разом з сином на законних підставах вселилася до спірного домоволодіння, позивач належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання відповідача із сином такими, що втратили право користування житловим приміщенням не надав, то суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог.
Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України у звязку з відмовою в позові судові витрати понесені по сплаті судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Повний текст судового рішення складений 15 листопада 2018 року.
Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має прав на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий суддя Р.О. Кушнірчук