Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 208/3075/16

провадження № 61-1343 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі судді Похвалітої С. М. від 14 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., від 17 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1, однак ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання позивача. На теперішній час ОСОБА_1 навчається на денному відділенні Національного університету «Львівська політехніка» і потребує матеріальної допомоги.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн до досягнення ним 23 років.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1 500 грн на період навчання позивача у Національному університеті «Львівська політехніка» до 30 червня 2019 року, але не більше як до досягнення ним 23 років. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач має можливість надавати сину матеріальну допомогу, а тому з урахуванням потреб позивача на його користь слід стягнути аліменти у розмірі 1 500 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року змінено в частині розміру аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, зокрема, їх розмір зменшено до 1 000 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не з'ясовано всіх обставин справи та не перевірено доводів відповідача про те, що він не може сплачувати аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання, оскільки його доходи від підприємницької діяльності у 2016 році значно зменшилися. Відповідач, окрім аліментів на утримання позивача, сплачує також аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Прожитковий мінімум для особи у віці позивача становить 1 450 грн, що визначено Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII, а згідно з рішенням суду першої інстанції відповідач має сплачувати на утримання ОСОБА_1 1 500 грн.

13 грудня 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року і рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу обґрунтовано неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, скаржник наголошує, що при визначенні розміру аліментів суди не врахували наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу сину, який навчається.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_2 - батько ОСОБА_1, який на момент звернення до суду із зазначеним позовом досяг повноліття та проживає окремо від батька.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 2 000 грн на місяць на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

З 2015 року ОСОБА_1 навчається у Національному університеті «Львівська політехніка», термін навчання - до 30 червня 2019 року, що підтверджується договором № 3612-05, укладеним між ОСОБА_3 та Національним університетом «Львівська політехніка» (а. с. 14).

На час навчання ОСОБА_1 надано місце у гуртожитку Національного університету «Львівська політехніка», оплата проживання в якому становить 2 292 грн на рік.

ОСОБА_2 у добровільному порядку матеріальної допомоги сину не надає.

Зі змісту відповіді № 593 від 12 червня 2015 року на адвокатський запит № 05/615 від 05 червня 2015 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль «Ford Тransit», державний номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль «Луаз-696М», державний номерний знак НОМЕР_2 (а. с. 21).

Згідно із відповіді від 16 квітня 2015 року на адвокатський запит від 06 квітня 2015 року, ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3, загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка). Акт на право власності на земельну ділянку зареєстровано в Книзі записів реєстрації держаних актів на право власності на землю від 17 березня 2009 року (а. с. 22).

За змістом договору № 1 від 16 січня 2015 року ОСОБА_2 має щомісячний дохід від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1, у розмірі 2 500 грн (а. с. 81).

Згідно з договором від 23 листопада 2015 року ОСОБА_2 сплачує щомісячно орендну плату за квартиру АДРЕСА_2 у розмірі 1 200 грн.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 офіційно працює приватним підприємцем, дохід від його підприємницької діяльності у 2015 році становив 498 038 грн.

За правилами частини першої статті 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СКУкраїни, яка, зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов'язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що потребує матеріальної допомоги батька, посилаючись, зокрема, на витрати, пов'язанні з навчанням, харчуванням, проживанням у гуртожитку, витрати на проїзд додому, оскільки стипендія не покриває цих витрат.

У запереченнях на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на погіршення матеріального становища у 2016 році, вказав на неспроможність утримувати свого сина ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 182 СК Україниу редакції Закону № 936-VIII від 26 січня 2016 року, яка була чинною на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач має можливість сплачувати кошти на утримання свого повнолітнього сина, який навчається та потребує допомоги, дійшли обґрунтованого висновку про зобов'язання ОСОБА_2 утримувати позивача на період навчання до досягнення ним 23 років.

Посилання відповідача на те, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 2 000 грн на місяць на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, є необґрунтованими, оскільки необхідність утримувати інших дітей не виключає обов'язку відповідача надавати матеріальну допомогу також своєму повнолітньому синові - ОСОБА_1, який її потребує.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі наявні у справі докази, в їх сукупності, надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Проте, суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що обов'язок утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчатися після досягнення повноліття незалежно від форми навчання, покладається на обох батьків, не врахував можливість відповідача надавати матеріальну допомогу та фактично переклав обов'язок піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітнього сина, який навчається, винятково на мати - ОСОБА_3, що є порушенням норм закону.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права, тому це рішення необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року скасувати.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк