Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 331/2062/16-ц

провадження № 61- 5095 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О.,

Олійник А. С. (суддя-доповідач),

Ступак О. В.,

Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А. від 28 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» (далі - ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що 1 березня 2005 року на підставі наказу № 20-к від 25 лютого 2005 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу до державного проектного інституту «Запоріжцивільпроект» (далі - ДПІ «Запоріжцивільпроект»), правонаступником якого є ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду інженера. 7 березня 2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі наказу № 45-к/ос від 6 березня 2015 року у зв'язку з скороченням штату згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. При звільненні позивачу не в повному обсязі виплачено заробітну плату. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 грудня 2015 року до 31 травня 2016 року в сумі 33 120 грн 34 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом статті 117 КЗпП України лише у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак невиплата позивачеві заробітної плати під час звільнення відбулася не з вини підприємства, а у зв'язку з арештом грошових коштів підприємства, який накладений постановами державних виконавців.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 лютого 2015 року до 31 травня 2016 року в розмірі 12 510 грн 19 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що адміністрація підприємства допускала порушення й зловживання, що призвело до арешту майна підприємства, і, як наслідок, до неотримання працівниками підприємства належних їм грошових коштів, а тому ці обставини не можуть свідчити про відсутність вини підприємства щодо невиплати звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Таким чином, з підприємства на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

27 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

20 липня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року зазначену справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача та визначаючи розмір коштів, які підлягають стягнення з роботодавця, посилався на довідку про розмір заробітної плати позивача, згідно якої середньоденна заробітна плата позивача становить 103 грн 39 коп., однак суд не дослідив розмір тарифних ставок на підприємстві № 64 від 26 січня 2015 року, у якій зазначено розмір середньогодинної заробітної плати позивача - 33 грн 22 коп., довідку про середню заробітну плату від 26 січня 2015 року. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 1 грудня 2015 року до 31 травня 2016 року становить 33 120 грн 34 коп., які необхідно стягнути з відповідача. Крім того, апеляційний суд, визначивши у мотивувальній частині рішення період, за який нараховується середній заробіток, з 1 лютого 2015 року до 31 травня 2016 року, вийшов за межі позовних вимог, оскільки уточнивши позовні вимоги ОСОБА_4 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 грудня 2015 року до 31 травня 2016 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 1 березня 2005 року на підставі наказу № 20-к від 25 лютого 2005 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу до ДПІ «Запоріжцивільпроект», правонаступником якого є ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», на посаду інженера.

7 березня 2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі наказу № 45-к/ос від 6 березня 2015 року у зв'язку з скороченням штату згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Судом також встановлено, що позивач неодноразово звертався до суду з заявами про видачу наказів на отримання заробітної плати, судами неодноразово ухвалювались заочні рішення, якими з відповідача на користь позивача стягувались суми боргу із заробітної плати.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого

постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Як встановлено судом, позивач був звільнений 7 березня 2015 року, однак, як зазначив відповідач у запереченнях на позов, попередні два місяці до звільнення (січень, лютий 2015 року) позивач не працював та не отримував заробітну плату (а. с. 49).

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням положень абзацу 4 пункту 2 Порядку № 100 дійшов висновку про визначення розміру середнього заробітку, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (листопад, грудень 2014 року), які передують двом останнім місяцям роботи позивача перед звільненням (січень, лютий 2015 року), оскільки останні два місяці перед звільненням позивач не працював та не отримував заробітну плату.

Відповідно до довідки (а.с. 6), яку взяв до уваги апеляційний суд, розмір заробітної плати позивача за листопад 2014 року становить - 68 грн 88 коп., а за грудень 2014 року - 137 грн 89 коп. (а.с. 6).

Виходячи із розміру заробітної плати в зазначеній довідці, апеляційний суд встановив розмір середньоденної заробітної плати позивача (103 грн 39 коп.) та визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 303 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд належним чином не встановив розмір заробітної плати за ті місяці, за які було розраховано середньоденний заробіток (листопад та грудень 2014 року) та число робочих днів у цих місяцях.

У матеріалах справи наявна довідка відповідача від 26 січня 2015 року № 64 (а.с. 34), де зазначено інший розмір заробітної плати позивача за листопад 2014 року - 550 грн 90 коп. та за грудень 2014 року - 677 грн 19 коп.

Однак, всупереч вимогам статей 179, 212, 303 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, апеляційний суд належним чином обставин справи не встановив, жодної оцінки довідці про заробітну плату від 26 січня 2015 року № 64 не надав, не виклав мотиви прийняття чи відмови у прийнятті зазначеного доказу, надання переваги довідці про середню заробітну плату (а.с. 6), таким чином, не встановив всіх обставин, що є необхідним для правильного вирішення спору.

Отже, суд апеляційної інстанції не здійснив належне правосуддя, у судовому рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом; орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справа «Мала проти України» від 3 липня 2014 року; справа«Дюлоранс проти Франції» від 21 березня 2000 року; справа «Донадзе проти Грузії» від 7 березня 2006 року; справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року; справа «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; справа «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року).

Крім того, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог частини першої статті 303 ЦПК України, у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV, ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 1 лютого 2015 року до 31 травня 2016 року, вийшов за межі позовних вимог, оскільки в уточнених позовних вимогах ОСОБА_4 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 грудня 2015 року до 31 травня 2016 року (а. с. 53).

Також, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями Порядку № 100 зазначив, що визначає середній заробіток за час вимушеного прогулу, а не середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, то Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не має підстав ухвалити власне рішення.

Крім того, задовольняючи позов частково, саме в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд водночас у резолютивній частині зазначив, що в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовляє. Проте у мотивувальній частині рішення апеляційний суд не мотивував, в якій саме частині він відмовив у позові. Апеляційний суд не взяв до уваги, що змістом позовних вимог була одна вимога - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа розглядається в суді з 2016 року, проте із урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених мотивів вважає необхідним скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С.Олійник

О. В.Ступак

Г.І. Усик