Справа № 212/800/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Борис О.Н., з участю секретаря судового засідання Хазієвої Т.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін, цивільну справу № 212/1109/18, 2/212/1245/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди спричиненої нещасним випадком, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,представник відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» ОСОБА_3

встановив:

07 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про стягнення моральної шкоди спричиненої нещасним випадком, в розмірі 160 000,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 20.06.1978 року по 28.08.2017 рік працював на ш. «Октябрська» РУ ім. Комінтерну обєднання «Кривбасруда» (правонаступником якого є відповідач), за професіями: кріпильника, підземного майстра, гірничим робітником, черговим слюсарем та робітником з комплексного обслуговування будівель та споруд, в умовах впливу шкідливих факторів. 05.09.1998 року о 10-40 годині при виконанні трудових обовязків з ним стався нещасний випадок, а саме: виконуючи наряд майстра дільниці ОСОБА_4, при приєднанні повітряного шлангу до повітряної магістралі, вирвало шланг в місці кріплення до патрубку та повітряною хвилею засорило йому очі. Відповідно до п.15.1 акту про нещасний випадок причиною нещасного випадку стало неякісне підєднання шланга до зєднувального патрубку. Вважає, що з вини підприємства, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода у звязку з трудовим каліцтвом, яку він оцінює у 160 000 грн.

Ухвалою від 08 лютого 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному провадженні на 06.03.2018 року.

01 березня 2018 року судом отримано відзив відповідача на позовну заяву. Заперечуючи проти позовних вимог, представник вказав, що вина відповідача у настанні нещасного випадку, який стався з позивачем та наявність моральної шкоди, не доведені.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позові, наполягав на задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі.

Представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» ОСОБА_3 проти позову заперечував у повному обсязі, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на підставі викладені у відзиву на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 20.06.1978 року по 22.09.1999 рік на ш. «Октябрська» РУ ім. Комінтерну обєднання «Кривбасруда» (правонаступником якого є відповідач), з 24.04.2000 року по 12.06.2003 рік на ш. «Октябрська» ДП «Кривбасзалізрудком», з 13.06.2003 року по 28.08.2017 роки на ш. «Октябрська» ВАТ «Кривбасзалізрудком» (правонаступником якого є відповідач), у подальшому перейменованого у ПАТ «КЗРК» в умовах впливу шкідливих факторів, (трудова книжка а.с.6-11).

28.08.2017 року позивач звільнився за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с.11).

Відповідно до акту Н-1 за №26 від 06.09.1988 року про нещасний випадок на виробництві, 05.09.1988 року при виконання трудових обовязків кріпильником дільниці №1 шахтоуправління «Октябрське» виробничого обєднання «Кривбасруда» позивачу було заподіяне ушкодження здоровя, а саме: при приєднанні повітряного шлангу до повітряної магістралі, вирвало шланг в місці кріплення до патрубку та повітряною хвилею засорило йому очі (а.с. 12-14).

З висновком ЛТЕК від 05.12.1994 року позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 10% - первинно у звязку із трудовим каліцтвом від 05.09.1988 року. Дата переогляду 19.08.1996 (а.с. 15).

За висновком ЛТЕК від 04.09.1996 року позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 10% - повторно, у звязку з травмою 1988 року на термін з 19.08.1996 до 19.08.1998 року. (а.с. 16).

За висновком ЛТЕК від 17.08.1998 року позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 10% - повторно, у звязку з травмою 1988 року на термін з 17.08.1998 до 19.08.1999 року.(а.с. 17).

За висновком ЛТЕК від 19.08.1999 року позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 20% - повторно, у звязку з травмою 1988 року на термін безстроково.(а.с. 17).

В подальшому Висновками ЛТЕК позивачу встановлена третя група інвалідності та 50% втрати професійної працездатності, з яких 30% за професійним захворюванням - нейросенсорна туговухість та 20% втрати професійної працездатності, у звязку із травмою від 1988 року(а.с.19,20).

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, дослідивши медичні документи про лікування позивача у звязку з отриманою травмою, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Так, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Суд не погоджується з доводами представника відповідача, що в даному випадку тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяної моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом МОЗ України від 22.11.1995 року №212, висновок МСЕК є одним з доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого.

Також у судовому засіданні не доведено та матеріалами справи не підтверджено, що нещасний випадок стався з вини самого позивача.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Так, згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоровя, в звязку із виконанням ним трудових обовязків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993р. №472, що діяли на час виникнення профзахворювання позивача моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил).

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п. 9 постанови №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує вказані роз'яснення Пленуму й виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п. 11 Правил в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, визначив її у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, виходячи із встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» її розміру у сумі 3723 грн.

Як встановлено із пояснень представника позивача в судовому засіданні, медичних документів, позивач внаслідок травми 1988 року страждає на зниження зору, головокружіння, підвищення зорового тиску, головний біль, сльозотечу. Через стан здоров`я він вимушений проходити стаціонарне лікування, позивач не має можливості повноцінно жити, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання.

При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача не покращується. Постійний характер фізичних страждань у позивача, знаходить своє відображення також в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу травми. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя.

Що стосується доводів представника відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з нещасним випадком, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується Актом про нещасний випадок, що призвело до ушкодження його здоров'я, встановлення 20% втрати працездатності за трудовим каліцтвом та загалом встановлена - 50% за професійним захворюванням та трудовим каліцтвом (на час розгляду справи), постійні курси лікування, переносив фізичний біль, позивачеві нещасним випадком порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. Від зазначених змін в житті позивача він переносить моральні страждання.

Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках.

Обговорюючи розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 19000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він зазнавав та зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити.

Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів, про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду та щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із зазначеним позовом є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 83 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час виникнення правовідносин, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушених особистих немайнових прав, крім випадків передбачених законом. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15.

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір з відповідача 704 грн 80 коп.

Керуючись рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008р., ст. 153 КЗпП України, ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди спричиненої нещасним випадком задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», місцезнаходження юридичної особи: 50029, вулиця Симбірцева, будинок 1а, місто Кривий Ріг, Дніпропетровської області, , на користь ОСОБА_1, місце проживання: 50000, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, у відшкодування моральної шкоди спричиненої нещасним випадком суму у розмірі 19000,00(девятнадцять тисяч) гривень, без урахування податку з доходів фізичних осіб.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», місцезнаходження юридичної особи: 50029, вулиця Симбірцева, будинок 1а, місто Кривий Ріг, Дніпропетровської області, на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя: О. Н. Борис

Повне судове рішення складено та підписано 23 квітня 2018 року.