АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/51/15-ц 22-ц/774/159/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 171/51/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державний професійно-технічний навчальний заклад «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів», яке є правонаступником Апостолівського професійно-технічного училища № 85

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року, яке постановлено суддею Хоруженко Н.В. у місті Апостолове Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Апостолівського державного професійно-технічного центру підготовки та перепідготовки робітничих кадрів в Апостолівському районі, яке є правонаступником Апостолівського професійно-технічного училища № 85, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати, компенсаційних коштів в зв'язку з перебуванням на лікарняному, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову вказано, що з 03.02.2005 року він працював в ПТУ-85, правонаступником якого є відповідач, на посаді викладача та керівника відділення фізичного виховання, заступника директора з учбово-виховної роботи. Заробітна плата його становила 570 грн. за лютий 2005 року, 596,32 грн. за березень 2005 року, потім з 11.04.2005 по 04.05.2005 року він перебував на лікарняному, надав лікарняний до бухгалтерії для здійснення оплати, але лікарняний йому не оплатили, 05.05.2005 року він звертався з заявою провести розрахунок, але заробітну плату йому не виплатили, відповіді на заяву не надали, 12.05.2005 року його протиправно звільнили за п. 4 ст. 41 КЗпПУ, при цьому з наказом про звільнення не ознайомили, трудову книжку не видали, оскільки керівник ОСОБА_2 мала покровителів, була у дружніх стосунках з впливовим керівництвом. В 2014 році після зміни влади в державі і районі він звернувся з запитом на отримання інформації стосовно його протиправного звільнення та сплати заробітної плати. Лише після цього він отримав лист від 19.08.2014 року та наказ від 03.02.2005 року, довідку про доходи, особовий листок, наказ від 12.05.05 року, витяг з журналу з його прізвищем, рішення первинної організації профспілок від 11.05.2005 року, які не засвідчені належним чином - печаткою колишнього ПТУ-85, а засвідчені печаткою не існуючої на той час установи - Апостолівського державного професійно-технічного центру підготовки та перепідготовки робітничих кадрів в Апостолівському районі. Вважає звільнення незаконним, невиплату заробітної плати та компенсації періоду тимчасової непрацездатності протиправним, цими протиправними діями йому спричинено моральну шкоду.

В остаточно уточненому позові позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь: нараховану але не виплачену заробітну плату за період з 05.05.2005 року по 12.05.2005 року в розмірі 350,04 грн., компенсаційні кошти в зв'язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні за період перебування на лікарняному з 11.04.2005 року по 04.05.2005 року в розмірі 365,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 12.05.2005 року по день фактичного винесення рішення, заподіяну моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року, в якому виправлено описку ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року в частині найменування юридичної особи відповідача, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Державного професійно-технічного навчального закладу «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів», яке є правонаступником Апостолівського професійно-технічного училища № 85, на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату 205,01 грн., 596,32 грн. в рахунок відшкодування шкоди завданої невиплатою компенсаційних коштів за період тимчасовою непрацездатності, що разом складає 801,33 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Державного професійно-технічного навчального закладу «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів», яке є правонаступником Апостолівського професійно-технічного училища № 85 на користь держави судовий збір 640,00 грн.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Так, позивач посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що працівник має право звернення з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, тому застосування строку позовної давності судом першої інстанції в даному випадку є безпідставним.

Також судом першої інстанції не враховано, що діями відповідача, які заключались у невиплаті належних сум заробітної плати, йому спричинено моральну шкоду, яка має бути стягнута з відповідача на його користь.

В запереченнях на апеляційну скаргу, які подані суду апеляційної інстанції 27 грудня 2017 року, представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню,з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом директора Апостолівського ПТУ-85 № 4-к від 03.02.2005 року позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу до Апостолівського ПТУ-85 керівником фізвиховання з 03.02.2005 року, оплата праці згідно штатного розкладу (а.с.8).

Наказом № 120 від 26.08.2004 року затверджено педагогічне навантаження викладачів (а.с.158-161).

Наказом № 29 від 08.02.2005 року в зв'язку зі звільненням ОСОБА_4 розподілено навчальні години, зокрема основи правових знань гр..42, грІІДГ, гр.. ІІКУХ - ОСОБА_1 (а.с.162).

Згідно табелю обліку робочого часу за лютий 2005 року позивач з 03.02.2005 року перебував на роботі у робочі дні (а.с.88).

Згідно табелю обліку робочого часу за березень 2005 року позивач перебував на роботі у робочі дні (а.с.86).

Згідно табелю обліку робочого часу за квітень 2005 року позивач з 11.04. 2005 року по 29.04.2005 року перебував на лікуванні (а.с.87).

Згідно листа КЗ «Апостолівська ЦРЛ» від 21.04.2015 року №963, виписних епікризів, підтверджено, що ОСОБА_1 з 11.04.2005 року по 22.04.05 року та з 25.04.2005 року по 04.05.2005 року перебував на стаціонарному лікуванні в Апостолівській ЦРЛ (а.с.60-62).

Наказом директора ПТУ-85 від 11.04.2005 року створено комісію по розслідуванню випадку побиття учениці 12ДГ ОСОБА_5 керівником фізвиховання ОСОБА_1. ОСОБА_1 відсторонено від виконання посадових обов'язків до закінчення роботи комісії (а.с.27).

Наказом директора ПТУ-85 від 12.04.2005 року за безвідповідальне ставлення до посадових обов'язків ОСОБА_1 оголошено догану (а.с.173).

Наказом директора Апостолівського ПТУ-85 № 14-к від 12.05.2005 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади керівника фізвиховання з 12 травня 2005 року згідно ст. 41 ч. 3 КЗпПУ- вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального поступку, не сумісного з продовженням даної роботи (а.с.9).

Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено 28.04.2005 року, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за 2 половину квітня 2005 року (а.с.121-122,125т.2).

У травні 2005 року позивачу ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористану відпустку у сумі 172,39 грн., разом з тим нараховано заборгованість 205,01 грн., в зв'язку з чим заробітна плата не виплачувалась (а.с.123).

Табель обліку робочого часу за травень 2005 року представником відповідача не надано.

Згідно даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування на гр.. ОСОБА_1 за період з 01.02.05 року по 31.02.05 року сума доходу, з якого було утримано страховий внесок становить лютий 2005 року 570,49 грн., березень 2005 року 596,32 грн., квітень 2005 року 175,95 грн., у травні 2005 року сума доходу не нарахована (а.с.131,т.2).

Згідно довідки про доходи № 248 від 18.08.2014 року (а.с.10), за період роботи з 03.02.2005 року по 12.05.2005 року позивачу ОСОБА_1:

- нараховано дохід за лютий 2005 року 570,49 грн., з яких утримано до ПФ 11,41 грн., інші утримання 68,79 грн., до виплати 490,29 грн.

- нараховано дохід за березень 2005 року 596,32 грн., з яких утримано до ПФ 11,93 грн., інші утримання 89,70 грн., до виплати 494,69 грн.

- нараховано дохід за квітень 2005 року 175,95 грн., з яких утримано до ПФ 3,52 грн., інші утримання 8,63 грн., до виплати 163,80 грн.

Згідно особового рахунку (а.с.12-13) позивачу ОСОБА_1 за період роботи з 03.02.2005 року по 12.05.2005 року вказано оклад за лютий 570,49 грн., - встановлено оклад за березень 2005 року 596,32 грн., оклад за квітень 175,95 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата в розмірі 205,01 грн. та 596,32 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої невиплатою компенсаційних коштів за період тимчасовою непрацездатності. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задоволенню не підлягають у зв'язку із пропуском позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для частково задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати в сумі 801 грн. 33 коп., проте не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпПУ, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно ст. 127 КЗпПУ, відрахування із заробітної плати можуть проводитись тільки у випадках, передбачених законодавством.

Постанова КМУ від 30 серпня 2002 р. № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», на яку посилається відповідач у запереченнях, а також на яку посилається бухгалтер у довідці (а.с.31), визначає єдину тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери ; схему тарифних розрядів посад керівних, наукових, науково-педагогічних, педагогічних працівників, професіоналів, фахівців та інших працівників бюджетних установ, закладів та організацій; схему тарифних розрядів посад (професій) робітників, загальних для всіх бюджетних установ, закладів та організацій; ставки погодинної оплати праці працівників усіх галузей економіки за проведення навчальних занять, проте не передбачає здійснення відрахувань.

Враховуючи той факт, що сторони 03.02.2005 року уклали трудовий договір, при укладенні узгодили розмір заробітної плати, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідач не мав права в односторонньому порядку приймати рішення про зменшення посадового окладу позивача, про здійснення оплати праці по 8 розряду, а не по 10 розряду, як було вирішено при укладені трудового договору.

Таким чином, дії відповідача по здійсненню перерахунку заробітної плати позивача у квітні 2005 року, утриманню з нарахованої позивачу заробітної плати суми 205,01 грн., колегія суддів вважає протиправними, такими, що здійснені в порушення вимог ч. 4 ст. 97 КЗпПУ, а сума 205,01 грн. є сумою недосплаченої заробітної плати позивачу.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, застраховані громадяни України, мають право на матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно листа КЗ «Апостолівська ЦРЛ» від 21.04.2015 року №963, виписних епікризів, підтверджено, що ОСОБА_1 з 11.04.2005 року по 22.04.2005 року та з 25.04.2005 року по 04.05.2005 року перебував на стаціонарному лікуванні в Апостолівській ЦРЛ (а.с.60-62).

Матеріалами справи не підтверджено та відповідачем не доведено, що позивачу проводилось нарахування по листкам непрацездатності та було здійснено оплату за ними, як і не доведено того, що позивач не надав листок непрацездатності, оскільки згідно табелю обліку робочого часу Аполстолівського ПТУ-85 (а.с.87) у період з 11 квітня по 29 квітня 2005 року позивач перебував на лікарняному, табель обліку робочого часу за травень 2005 року суду не надано, проте, згідно наданих виписних епікрізів Апостолівськогї ЦРЛ позивач знаходився на стаціонарному лікуванні до 04.05.2005 року.

Таком чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що неоплата періоду тимчасової непрацездатності позивачу є також несвоєчасною виплатою позивачу заробітної плати, складає 596 грн. 32 коп. та підлягає стягненню з відповідач на користь позивача.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивач звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди з пропуском тримісячного строку, який встановлений законодавством для вирішення трудового спору, який сплинув 13.08.2005 року.

Так, ч.1 ст. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1, який звільнений 12.05.2005 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди з пропуском тримісячного строку, який встановлений законодавством для вирішення трудового спору, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди колегія суддів виходить з натупного.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-144цс14 від 29 січня 2014 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 12 травня 2005 року, відповідачем не проведено виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплачено заробітну плату в розмірі 205,01 грн. та 596,32 грн. в рахунок відшкодування шкоди завданої невиплатою компенсаційних коштів за період тимчасовою непрацездатності, що разом складає 801,33 грн.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення, в межах позовних вимог, по день ухвалення рішення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-2807цс16 від 01 березня 2017 року.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 169,95 грн., виходячи із наступного розрахунку: 570,49 грн. (заробітна плата за лютий 2005 року) + 596,32 грн. (заробітна плата за березень 2005 року) : 38 (кількість відпрацьований днів за останні два календарні місяці, що передують звельненю позивача) = 30,71 грн.

Колегією суддів визначено період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», тобто з наступного дня після звільнення позивача та по день постановлення рішення - з 13.05.2005 року по 30 березня 2018 року, що становить 3253 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки виплати при звільненні всіх належних сум, з 13.05.2005 року по 30 березня 2018 року складає 99 899 гривні 63 коп. (30,71 гривень (середньоденний заробіток) х 3253 дня затримки розрахунку = 99 899 гривні 63 коп.).

Разом з тим, як вже зазначалося вище, згідно зі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №6-837цс15 від 23 грудня 2015 року, № 6-113цс16 від 27 квітня 2016 року, №6-1207цс16 від 06 червня 2016 року та №6-2405цс16 від 05 жовтня 2016 року.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що справедливим буде застосувати принцип співмірності суми середнього заробітку за час затримки виплат до розміру невиплаченої заробітної плати.

Так, сума належних ОСОБА_1 до виплати, однак невиплачених, при звільненні сум становила лише 801 грн. 33 коп., а тому колегія суддів приходить до висновку про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 5 000,00 грн., що буде співмірним із розміром сум, невиплачених позивачу у встановлені законодавством строки.

Крім того, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду спричинену несвоєчасною виплатою останньому належних сум заробітної плати.

Враховуючи роз'яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн., який буде відповідати понесеним позивачем моральним стражданням, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, та конкретні обставини по справі, і наслідків, що наступили.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів», яке є правонаступником Апостолівського професійно-технічного училища № 85 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог та стягнення з Державного професійно-технічного навчального закладу «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12.05.2005 року по 30.03.2018 року в сумі 5000 грн. та моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року скасувати в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Державного професійно-технічного навчального закладу «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів», яке є правонаступником Апостолівського професійно-технічного училища № 85, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів», яке є правонаступником Апостолівського професійно-технічного училища № 85, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного професійно-технічного навчального закладу «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.05.2005 року по 30.03.2018 року в сумі 5000 (п'ять тисяч) грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: