Справа № 136/2143/16-ц
Провадження № 22-ц/772/658/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 рокуСправа № 136/2143/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання : Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів позики недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року, ухваленого у складі судді Олексієнка О.Ю., -

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів позики недійсними.

Позов обґрунтовано тим, що в провадженні Іллінецького районного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя. В жовтні 2015 року позивач дізналась про наявність договорів позики грошей: від 10 серпня 2012 року, згідно якого ОСОБА_5 позичила ОСОБА_4 17 000 доларів США та від 10 грудня 2013 року, згідно якого ОСОБА_5 позичила ОСОБА_4 65 000 доларів США, які вона вважає недійсними. Вказані договори позики грошей ОСОБА_4 видумав для того, щоб факт позики вплинув на судовий процес поділу спільного сумісного майна між ним та позивачем, щоб не дати можливості справедливого поділу. На договорах позики грошей відсутній її підпис, тобто згода одного із подружжя, як це вимагається згідно ч. 3 ст.65 СК України, оскільки зміст договорів стосується великих грошових сум, тобто цінного майна. Оскільки станом на 2012 - 2013 роки позивач знаходилася в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

Тому позивач просила суд в изнати недійсними договір позики грошей від 10 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму позики 17 000 доларів США та договір позики грошей від 10 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму позики 65 000 доларів США.

До початку розгляду справи по суті позивач ОСОБА_3 подала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просить визнати щодо себе недійсними договір позики грошей від 10 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму позики 17 000 доларів США та договір позики грошей від 10 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму позики 65 000 доларів США.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність згоди одного з подружжя на укладення договору не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя недійсним. Крім того, в рішенні суду зазначено, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки рішенням Липовецького районного суду від 24 листопада 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 щодо стягнення з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики від 10 серпня 2012 року в сумі 375 тис. 585 грн. 95 коп. та заборгованість за договором позики від 10 грудня 2013 року в сумі 1 113 443 грн. 22 коп. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду від 24 листопада 2016 року залишено без задоволення, а рішення першої інстанції залишено без змін. Вище зазначене судове рішення, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, а тому суд не вправі його змінювати.

ОСОБА_3, не погоджуючись із рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Подана апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково не звернув увагу на те, що договори позики щодо неї є недійсними, оскільки письмової згоди на укладання оспорюваних договорів вона не надавала, на договорах позики відсутні її підписи, або будь-яка інша згода в іншій формі. Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_4 не спростував твердження заявниці про дійсні обставини, що грошові кошти від спірних договорів позики не поступали в сім'ю, а придбання автомобіля було здійснено за наші спільні кошти.

22 березня 2018 року на адресу Апеляційного суду Вінницької області надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що наведені в апеляційній скарзі аргументи є необґрунтованими, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, оскільки судом першої інстанції було всебічно та повно досліджено всі обставини справи. Крім того, ОСОБА_4 у відзиві зазначив, що в 2013 році не маючи достатніх доходів та коштів він згідно договору позики позичив у своєї сестри 65 000 доларів США , за які він в автосалоні м. Тернопіль придбав автомобіль марки VOLKSWAGEN Touareg. Також нічим не спростовуються аргументи ОСОБА_3 про те, що кошти які були позичені відповідно до договору у серпні 2012 року у розмірі 17 000 доларів США витрачені на облаштування спільного житлового будинку. Відповідачем також у відзиві зазначено, що доводи позивача щодо використання чи не використання позичальником коштів в інтересах сім'ї не пов'язані з предметом позову і не можуть бути підставою для визнання договорів позики недійсними, так як до вказаних правовідносин не застосовується норма ч. 2 та 3 ст. 65 СК України.

05 квітня 2018 року на адресу Апеляційного суду Вінницької області надійшов відзив ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що аргументи апеляційної скарги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки згода подружжя на укладання оспорюваних договорів відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України та положення ст. 369 ЦК України не вимагається. Також зазначила у відзиві, що наявність спору про поділ майна подружжя немає ніякого відношення до позовної заяви про визнання договору позики недійсним щодо ОСОБА_3 Крім того, рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 24 листопада 2016 року кошти за договорами позики стягнуті з ОСОБА_4 Також, ОСОБА_5 у відзиві просить суд апеляційної інстанції звернути увагу, на той факт, що позовна заява про визнання недійсними договорів позики щодо ОСОБА_3 подана позивачем по закінченню строків позовної давності. В апеляційній скарзі не зазначено в чому полягає незаконність або необґрунтованість рішення першої інстанції, не зазначено в чому полягає неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2137-VIII від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Стаття 263 ЦПК України визначає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено і не заперечується сторонами, що з 27 листопада 2001року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, який розірвано рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року.

10 серпня 2012 року між відповідачами укладено письмовий договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_4 отримав у відповідачки ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 17000 доларів США, які ОСОБА_4 зобов'язався повернути не пізніше 10 серпня 2014 року. Факт укладення вказаного договору затверджується підписами.

10 грудня 2013 року між відповідачами укладено письмовий договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_4 отримав у відповідачки ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 519 545 грн., які ОСОБА_4 зобов'язався повернути не пізніше 01 грудня 2015 року. Факт укладення вказаного договору затверджується підписами.

Рішенням Липовецького районного суду від 24 листопада 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 щодо стягнення з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики від 10 серпня 2012 року в сумі 375 тис. 585 грн. 95 коп. та заборгованість за договором позики від 10 грудня 2013 року в сумі 1 113 443 грн. 22 коп.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 січня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду від 24 листопада 2016 року залишено без задоволення, а рішення першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 24 листопада 2016 року було стягнуто з позичальника ОСОБА_4 заборгованість за спірними договорами позики. Рішення переглядалось апеляційним судом та залишено в силі, а тому факт укладення договорів та їх законність встановлено рішенням суду, що має преюдиційне значення.

Крім того, суд вважав, що згоди другого подружжя на укладення договорів позики не вимагалось, оскільки відповідно ч.3 до ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, така згода необхідна, якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що договір позики не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, а тому письмова згода другого з подружжя в такому випадку не вимагається.

В той же час ч.3 ст. 65 СК України визначає також обовязковість подання письмової згоди другого з подружжя щодо договорів стосовно цінного майна.

З назви статті 65 СК України «право подружжя на розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя», а також комплексний аналіз положень всіх частин цієї статті, дає можливість констатувати, що згода другого подружжя на укладення договору позики за яким позичаються кошти, тобто набуваються у власність одним з подружжя, не потрібна, оскільки за таким договором розпорядження майном подружжя не відбулося.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги в цій частині є результатом хибного розуміння та тлумачення змісту і сутності вказаної норми матеріального права.

Колегія суддів не може погодитись з такими аргументами апеляційної, як залишення без уваги судом першої інстанції тієї обставини, що договори позики позивач просив визнати недійсними саме щодо неї, а не в цілому.

Судом першої інстанції було встановлено і це підтверджується письмовими доказами наявними у справі, що оспорювані договори укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а тому, апріорі, не можуть бути визнані недійсними в частині особи, яка не є стороною цих договорів.

Не можна погодитись з аргументами апеляційної скарги і в тій частині, щогрошові кошти від спірних договорів позики не поступали в сім'ю, оскільки суд першої інстанції не встановлював і в рішенні не відображені обставини використання чи невикористання позичальником отриманих коштів в інтересах сім'ї, а відтак виникнення зобов'язань за вказаними договорами в другого з подружжя.

Окрім того, обставини використання позичених коштів жодним чином не впливають на законність укладених договорів, оскільки підставою недійсності договору може бути встановлений факт порушення закону саме в момент його укладення, а не наявність чи відсутність обставин, про які вказується і які мали місце вже після укладення правочинів.

З цих підстав колегія суддів вважає неприйнятними і всі аргументи апеляційної скарги в частині подальшого використання позичених коштів, як підставу для визнання договорів недійсними.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Саме обставини встановлені у рішенні Липовецького районного суду Вінницької області від 24.11.2016 року, а не саме рішення суду, можуть мати певне приюдиційне значення у даній справі.

Проте, наявність такого рішення жодним чином не може бути перешкодою у зверненні особи з позовом та його вирішенні судом про визнання недійсними правочинів за якими стягнуто борг, з тих чи інших підстав, а тому тлумачення норм процесуального права судом першої інстанції в цій частині є помилковим, хоча і не призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановивши обставини по справі та правовідносини, що виникли між сторонами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що права позивача не були порушені відповідачами у справі, а зазначені в апеляційній скарзі аргументи не є обгрунтованими, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення .

Керуючись п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 367, 375, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року у даній справі - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О.С. Панасюк

Підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев