Справа № 737/173/18
Проваждення № 2/737/245/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року смт Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області

суддя Усенко Л.М.

секретар судового засідання Юрченко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу № 737/173/18

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач не з'явився

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; у будинку зареєстровані позивач, її син та передній власник будинку - відповідач ОСОБА_2; починаючи з 2011 року відповідач у вищевказаному будинку не проживає, спільного господарства не веде, коштів на утримання житла не сплачує, його особисті речі у будинку відсутні.

Просить суд визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення, які за змістом збігаються із викладеним у позові. Заяв, клопотань не заявляла, додатково пояснила, що не бажає, щоб у її домі була зареєстрована стороння людина.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб - порталі "Судова влада України" (а.с. 19, 20). Причини своєї неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзиву на позов, інших клопотань, заяв від нього також не надійшло.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного.

Предметом позову, що розглядається, є вирішення питання про втрату права користування житлом громадянина, який відсутній за зареєстрованим місцем проживання понад установлені законом строки.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або права та інтересу.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР вказано, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні норми визначені у ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне з ним господарство.

Отже, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 34 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Суду надані наступні письмові докази.

-копія договору дарування житлового будинку від 12.10.2015 року (а.с. 5, 6), відповідно до якого ОСОБА_3 (Дарувальник), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 передає безоплатно у власність ОСОБА_1 (Обдарований) житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.п. 1.1, 1.2. Договору). Укладаючи договір, Дарувальник підтвердив, що треті особи не мають прав на цей будинок (у тому числі за договорами найму (оренди), шлюбними договорами, позички, по праву сервітуту) як у межах, так і за межами України, а також про відсутність користування ним малолітніми чи неповнолітніми дітьми (п.п. 1.4. Договору). Даний Договір посвідчено приватним нотаріусом Куликівського районного нотаріального округу Чернігівської області та зареєстрований в реєстрі за № 506;

-копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 12.10.2015 року, який підтверджує реєстрацію права приватної власності позивача на спірний будинок з 12 жовтня 2015 року на підставі договору дарування житлового будинку № 506 (а.с. 7);

-довідка виконкому Куликівської селищної ради від 07 березня 2018 року № 414, з якої вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 і має такий склад сім'ї: син ОСОБА_4 та «не родич» ОСОБА_2 (а.с. 4);

-копію витягу із домової книги за адресою АДРЕСА_1, з якої вбачається, що у вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 8-10).

Інших доказів ні разом з поданням позовної заяви, ні до початку першого судового засідання позивач суду не надала, клопотання про витребування доказів судом не заявила.

Крім цього, на запит суду Куликівська селищна рада надала довідку про місце реєстрації відповідача ОСОБА_2, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 13). Направлена за адресою реєстрації місця проживання відповідача копія позовної заяви з додатками не була йому вручена та повернута до суду із відміткою працівника поштового зв'язку «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштових відправлень».

Суду не надано жодного доказу того, що відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації з 2011 року, як про це вказує позивач.

Крім цього, обставини, що викладені в позовній заяві та підтверджені в судовому засіданні позивачем, не в повній мірі відповідають викладеному у письмових доказах.

Так, 12 жовтня 2015 року не відповідач ОСОБА_2, як вказує позивач, а ОСОБА_3 подарував позивачу спірний будинок. При цьому, укладаючи договір дарування, ОСОБА_1 підтвердив відсутність прав третіх осіб на користування зазначеним будинком (а.с. 5, 6).

Зазначене спростовує твердження позивача про те, що ОСОБА_2 являється попереднім власником будинку.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12-13, 19, 81, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Чернігівської області через Куликівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16 квітня 2018 року.

Суддя Л.М Усенко