Справа № 160/224/18 Головуючий у 1 інстанції: Корнелюк В.С.
Провадження № 22-ц/802/43/18 Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3, та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Холопичівської сільської ради Локачинського району Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 31 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до Холопичівської сільської ради Локачинського району про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6. Після її смерті залишилось спадкове майно, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1.

10 травня 2002 року ОСОБА_6 склала на ім'я позивача заповіт, посвідчений секретарем Холопичівської сільської ради Локачинського району, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_5

Як спадкоємець за заповітом позивач прийняла спадщину. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудам їй було відмовлено приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу Волинської області у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомого майна.

Просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 31 травня 2018 року позов задоволено.

Ухвалено визнати за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Маньків Локачинського району Волинської області.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову, покликається на неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм процесуального та матеріального права.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Задовольняючи позов в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 за заповітом, яка прийняв у передбачений законом порядок спадщину. З огляду на те, що у спадкодавця були відсутні документи на спадкове майно, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповіту, а тому права позивача на спадкове майно підлягають захисту в судовому порядку.

Такі висновки є правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїм спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2002 року (а.с.7).

Після її смерті залишилось спадкове майно, зокрема, житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1, 1958 року забудови, що підтверджується довідкою Холопичівської сільської ради Локачинського району № 874 та витягом з погосподарської книги № 11 за 2002 рік (а.с.9,13).

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.( абз.3 ч.2 ст. 331 ЦК України)

Згідно з ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація прав власності на житлові будинки, споруди регулювалися підзаконними нормативними актами, які діяли на момент створення такого майна.

Виникнення права власності на будинки споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»

Отже, при вирішенню спору про право власності на спадкове майно, суду слід керуватись законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців.

Зокрема п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та №33 до Інструкції по порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності на колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди незалежно від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985-88 роках сільським, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Тобто записи в погосподарських книгах визнавались в якості органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до заповіту від 10 травня 2002 року, що посвідчений секретарем Холопичівської сільської ради Локачинського району, та зареєстрований в реєстрі за № 73, спадкодавець ОСОБА_6 спадкове майно, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами заповіла своїй дочці ОСОБА_5 (а.с.8).

Даний заповіт є чинним, ніким не оспореним та не скасованим.

Родинні відносини позивача і спадкодавця підтверджуються копією свідоцтва про народження позивача, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 07.11.2017 р., копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 20.02.1987 р. (а.с. 6,12).

11 листопада 2003 року на підставі поданої ОСОБА_6 заяви про прийняття спадщини у Локачинській державній нотаріальній конторі Волинської області була відкрита спадкова справа № 263/2003 р. Із матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), площею 3,44 га, майновий пай та земельну ділянку, площею 3,37 га. В матеріалах спадкової справи відсутні дані про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 іншими можливими спадкоємцями.

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 березня 2018 року вбачається, що позивач звернулась до приватного нотаріуса Локачинського районного нотаріального округу з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що належав її матері, однак їй відмовлено у видачі такого свідоцтва, оскільки останньою не подано відповідних правовстановлюючих документів на будинок (а.с. 22).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого стаття 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї ( ч. 1,3 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Із копії спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини звернулась лише позивач ОСОБА_5, та оскільки нотаріусом було їй відмовлено у вчинені нотаріальних дій у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинковолодіння, остання звернулась з відповідним позовом до суду.

Звернення позивача до суду з даним позовом зумовлене порушенням її прав на отримання у власність в порядку спадкування згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на спадковий будинок.

З врахуванням викладено суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача, захистивши її спадкове право.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що рішення суду є незаконним, оскільки його не було залучено до участі у справі, не заслуговують на увагу.

Як встановлено судом першої інстанції так і підтверджено в суді апеляційної інстанції, хоч скаржник і є сином спадкодавця, однак до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався, не проживав до дня смерті з спадкодавицею, крім того спадкування в даному випадку здійснюється за заповітом, який в судовому порядку не скасований та не визнаний недійсним, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, а тому в даному випадку права скаржника ніяким чином не порушено.

Твердження апелянта про те, що за життя спадкодавець виділила йому земельну ділянку та він на ній побудував сарай, який належить йому на праві власності, та який відповідно до рішення суду першої інстанції перейшов до позивача, як спадкове майно, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Витягом з погосподарської книги № 11 за 2002 рік стверджується, що будинок з погосподарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 одноосібно.

Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчужені жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладені договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власникам. ( п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду № 15 від 25.05.98 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок)

Апеляційний суд приходить до висновку, що за відсутності будь-яких застережень щодо цегляного хліва у заповіті, який є особистим розпорядженням власника житлового будинку в АДРЕСА_1, ОСОБА_6 така господарська будівля разом з будинком перейшла у власність до спадкоємця ОСОБА_5.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Локачинського районного суду Волинської області від 31 травня 2018 року в даній справі без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: