АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» квітня 2018 року

м. Харків

справа № 641/6894/17-ц

провадження 22ц/790/2196/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4,

третя особа - Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року в складі судді Фанда О.А.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання спадкового договору, третя особа: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора.

Позовна заява мотивована тим, що 11 липня 2012 року між нею та ОСОБА_3 укладено спадковий договір, посвідчений Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, відповідно до умов якого вона після своєї смерті передає відповідачу належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Зазначила, що відповідно до пункту 5 вказаного договору ОСОБА_3 зобов'язалась виконувати її особисті розпорядження, а саме, за власні кошти сплачувати у строки, передбачені чинним законодавством, комунальні платежі, рахунки за телефон; купувати одяг, продукти харчування, ліки за рецептом лікаря для неї, організовувати прогулянки, супроводжувати на них відчужувача та інше за вимогою відчужувача.

Вказала, що після підписання цього договору ОСОБА_3 протягом року виконувала свої зобов'язання за договором, але потім фактично перестала піклуватися про неї, ігнорувала покладені на неї зобов'язання. Відвідування відповідачем її місця проживання прийняли періодичний характер, вона сама була змушена забезпечувати себе харчуванням, ліками та сплатою комунальних платежів, а про її прогулянки на свіжому повітрі взагалі не йшла мова, на її прохання про це до уваги не приймалося.

Зазначила, що вона неодноразово зверталася до ОСОБА_3 з вимогою виконувати її розпорядження та зобов'язання за спадковим договором, однак ніяких дій з боку відповідача застосовано не було.

Вказала, що ОСОБА_3 відмовилась повернути їй правовстановлюючі документи на квартиру, у зв'язку з чим вона змушена звертатись до правоохоронних органів з метою їх повернення.

Зазначила, що наразі за нею доглядають сторонні особи, які надають їй допомогу з придбання ліків, продуктів харчування, прибирання квартири тощо.

Вважала, що ОСОБА_3 невиконанням її особистих розпоряджень порушила умови спадкового договору, що дає їй право на його розірвання.

Просила спадковий договір від 11 липня 2012 року, укладений між нею та ОСОБА_3, посвідчений Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою розірвати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено, розірвано спадковий договір від 11 липня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 3-527.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, судові витрати за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що неналежне виконання договору не є підставою для розірвання договору; що судом першої інстанції не наведено мотиви, з яких суд дійшов висновку про належність виконання зобов'язань набувачем, передбачених договором; що судом першої інстанції зазначено, що представлені докази не дають достатніх підстав для висновків про належність виконання зобов'язань, а не про його виконання взагалі; що позивачем не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу задоволення своїх позовних вимог, а суд дійшов висновку, що пояснень позивача та показань свідків достатньо для їх задоволення; що усні пояснення позивача щодо неналежного виконання договору не є доказом такого неналежного виконання; що відповідно до умов договору за життя відчужувача на набувача покладається обов'язок виконувати особисті розпорядження відчужувача, що не є соціальною допомогою; що соціальним працівником Слобідського територіального центру соціального обслуговування м. Харкова Бабак Л.М. позивачу не надавалась соціальна допомога, а надавались соціальні послуги, що є різними поняттями за своєю правовою природою та регулюється різним законодавством; що перебування позивача на обслуговуванні в Слобідському територіальному центрі соціального обслуговування м. Харкова не свідчить про те, що позивач не потребувала допомоги від неї; що вона виконувала особисті розпорядження позивача протягом дії договору за вказівкою та у точній відповідності до волі позивача, доказів надання відчужувачем особистих розпоряджень їй, які не були нею виконані, позивачем не надано, тому суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку щодо невиконання договору набувачем; що жодних доказів на підтвердження незадовільного стану здоров'я позивачем, окрім усних пояснень, не надано; що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів.

20 березня 2018 року ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вона погоджується з рішенням суду, а апеляційну скаргу вважає необгрунтованою. Посилається на те, що починаючи з липня 2013 року ОСОБА_3 припинила виконувати особисті розпорядження ОСОБА_1, зокрема, перестала їй фізично та матеріально допомагати, тому вона звернулася за допомогою до державної соціальної допомоги і їй назначено соціального робітника, проти якого ОСОБА_3 не заперечувала.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_3 не виконувала розпоряджень відчужувача за спадковим договором.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи з 2008 року безстроково.

11 липня 2012 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 - з іншої, укладено спадковий договір. Згідно умов укладеного договору набувач зобов'язаний виконувати передбачені в цьому договорі розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на його майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1

Відповідно до пунктів 1, 5 укладеного між сторонами договору ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання виконувати особисті розпорядження ОСОБА_1, а саме, за власні кошти сплачувати у строки, передбачені чинним законодавством комунальні платежі, рахунки за телефон; купувати одяг, продукти харчування, ліки за рецептом лікаря; організовувати прогулянки та супроводжувати її на них, та інші її особисті розпорядження за вимогою відчужувача. В разі смерті відчужувача до відповідачки переходить право власності на належне відчужувачу майно, а саме, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Судом встановлено, що з 2013 року по 2017 року включно за ОСОБА_1 доглядав призначений їй Управлінням праці та соціального захисту населення соціальний працівник Бабак Л.М., яка надавала ОСОБА_1 допомогу у приготуванні їжі, закупівлі продуктів харчування, прибиранні житла, пранні білизни, дотриманні особистої гігієни, оплаті житлово-комунальних послуг тощо.

22 вересня 2017 року ОСОБА_3 направила на адресу ОСОБА_1 вимогу, з якої вбачається, що відчужувач відмовляється прийняти виконання спадкового договору з 07 вересня 2017 року по 22 вересня 2017 року, яку отримала ОСОБА_1 05 жовтня 2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 1302 ЦК України передбачено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно зі статті 1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Згідно з статями 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини 1 статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірваний судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Вказані норми кореспондуються з пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та пунктом 10 спадкового договору від 11 липня 2012 року.

Відповідно до частин 1, 4, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На аркушах справи 52, 53, т. 1 містяться квитанції на ім'я ОСОБА_3 від однієї дати, а саме 11 липня 2012 року на суму 37,80 грн., на суму 260, 00 грн., на суму 361,44 грн., на суму 90,00 грн., на суму 34,00 грн., на суму 51,00 грн., на суму 51,00 грн., які свідчать про оформлення спадкового договору, а не його виконання. На аркушах справи 56 - 62, 69, 76, 78, 82, 88, 90, т. 1 містяться чеки на придбання продуктів харчування у магазині «Сільпо», зокрема, чек від 09 серпня 2012 року на суму 13,00 грн., від 07 серпня 2012 року на суму 81,61 грн., від 20 липня 2012 року на суму 85,31 грн., від 25 липня 2012 року на суму 81,10 грн., від 01 серпня 2012 року на суму 128,00 грн., від 20 серпня 2012 року на суму 242,10 грн., від 17 серпня 2012 року на суму 29,24 грн., від 08 жовтня 2012 року на суму 51,00 грн., від 12 жовтня 2012 року на суму 273,10 грн., від 10 грудня 2012 року на суму 210,60 грн., від 09 грудня 2012 року на суму 220,14 грн., від 10 квітня 2013 року на суму 108,60 грн., від 30 вересня 2013 року на суму 427,44 грн., від 10 жовтня 2013 року на суму 116,06 грн., від 10 грудня 2013 року на суму 116,00 грн., від 16 травня 2014 року на суму 47,25 грн., від 11 червня 2014 року на суму 56,35 грн., які не підтверджують того, що ці продукти харчування придбавались саме для ОСОБА_1

Інші квитанції, які містяться на аркушах справи 41 - 51, т. 1, зокрема, квитанції від 04 січня 2014 року на суму 28,01 грн., від 22 жовтня 2014 року на суму 29,98 грн., від 27 березня 2014 року на суму 28,01 грн., від 20 травня 2014 року на суму 28,01 грн., від 25 червня 2014 року на суму 28,01 грн., від 03 серпня 2014 року на суму 28,01 грн., від 24 вересня 2014 року на суму 23, 50 грн., від 11 листопада 2015 року на суму 30,00 грн., чеки, які містяться на аркушах справи 63-68, 70-75, 77, 79-81, 83-87, 89, 91-94, т. 1, квитанції оплати за комунальні послуги, які містяться на аркушах справи 147-172, т. 1 не свідчать про те, що ОСОБА_3 придбавала продукти харчування, ліки та здійснювала оплату за комунальні послуги на виконання спадкового договору.

До суду апеляційної інстанції надано відповідь Комунального закладу охорони здоров'я "Харківська міська поліклініка № 5», витяг з медичної карти ОСОБА_1, з призначенням ліків, продуктів, необхідних для харчування ОСОБА_1, що спростовує факт виконання спадкового договору ОСОБА_3

Крім того, відсутні докази того, що виконання розпоряджень ОСОБА_1, як організація прогулянок ОСОБА_1 та її супроводу, покупка одягу та оплата комунальних послуг здійснювалась за рахунок ОСОБА_3

Таким чином, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 виконувала умови спадкового договору, (письмових записів, щоденників щодо витрат нею грошових коштів на виконання умов спадкового договору з підписами сторін) починаючи з 2013 року нею до суду першої інстанції не надано.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що вона не припиняла надавати допомогу до вересня 2017 року, але доказів, крім її пояснень, не надала, також не спростувала того, що ОСОБА_1 надавала соціальну допомогу соціальний працівник Слобідського територіального центру соціального обслуговування м. Харкова Бабак Л.М.

Посилання ОСОБА_3 на те, що підставою розірвання спадкового договору є невиконання, а не неналежне виконання умов спадкового договору, тому рішення суду підлягає скасуванню, є безпідставними, оскільки поняття «невиконання» та поняття «неналежне виконання», виходячи з змісту статті 610 ЦК України порушує умови, визначені змістом зобов`язання, а порушення умов будь - якого договору є підставою для його розірвання.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що ОСОБА_1 не надала доказів того, що ОСОБА_3 не виконувала умов спадкового договору є безпідставними, оскільки спростовуються наданими доказами, які містяться в справі та зазначені вище.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що ОСОБА_3 зобов'язана виконувати особисті розпорядження, що не є соціальною допомогою, а особисті розпорядження ОСОБА_1 вона виконувала в повному обсязі є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальні послуги» право на отримання соціальних послуг мають громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі особи, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

.

Згідно статті 9 вищевказаного Закону, у разі якщо особа, яка потребує соціальних послуг, за віком або станом здоров'я неспроможна самостійно прийняти рішення про необхідність їх надання, таке рішення може прийняти опікун чи піклувальник, органи опіки та піклування відповідно до законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом другої групи з 2008 року безстроково. Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 з 2013 року не виконувала умови спадкового договору і їй було достеменно відомо, що протягом п'яти років допомогу ОСОБА_1 надавав соціальний робітник, хоча саме на ОСОБА_3 за спадковим договором покладено обов'язок з надання ОСОБА_1 такої допомоги.

Отже, отримання ОСОБА_1 соціальних послуг від Слобідського територіального центру обслуговування м. Харковасвідчить про те, що ОСОБА_3 не виконувала умови спадкового договору.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи повно, надавши належну оцінку доказам у справі, дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що суд не надав мотивованої оцінки її аргументам та доказам і безпідставно прийняв до уваги докази ОСОБА_1 спростовуються наступним.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, що не спростовують висновки суду та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст. 375, ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 січня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 квітня 2018 року.