Провадження №2/760/1395/18
Справа №760/9882/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Усатової І.А.,

за участю секретарів Здорик Л.В., Козак К.В., Коваленко І.О., Ковальської К.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

третьої особи ОСОБА_7,

третьої особи ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, Відділ Державної міграційної служби Солом'янського району міста Києва, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7, Центр надання адміністративних послуг Солом'янської РДА в м. Києві про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9 та просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Позовна заява обгрунтована тим, що позивач є співвласником квартири на праві спільної сумісної власності за адресою: АДРЕСА_1, іншими співвласниками є його дружина - ОСОБА_5, та його діти ОСОБА_8 та ОСОБА_7.

Позивач посилається на те, що його син ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_3 20.08.2013 та в даному шлюбі у них народилася дитина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачем пояснено, що відносини між подружжям не склалися, шлюб є формальним, у зв'язку з чим вони тривалий час проживають окремо один від одного.

Позивач вказав, що 29.11.2014 його син ОСОБА_8, не повідомивши інших співвласників, зареєстрував у належній їм квартирі малолітню ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак, у вказаній квартирі ні малолітня, ні її мати ніколи не проживали, не користувались житловим приміщенням, будь-які речі малолітньої відсутні у квартирі. Натомість, малолітня разом з матір'ю проживає за адресою її реєстрації: АДРЕСА_3.

На підставі вищенаведеного позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд його задовольнити.

Ухвалою судді від 03.06.2016 відкрито провадження у справі.

У вересні 2017 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_5, в яких вона посилалася на те, малолітня ОСОБА_9 перебуває на обліку в амбулаторії ЗП-СМ №7 з народження та отримує медичну допомогу за адресою: АДРЕСА_3. Також третя особа стверджує, що ОСОБА_9 була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, тільки для того, щоб її реєстрація була їм в перешкоді для здійснення матеріальних дій щодо квартири. Також третя особа посилається на те, що 31.12.2014 ОСОБА_8, батько малолітньої, звільнився з роботи, тривалий час знаходився на грошовому утриманні позивача та її, крім того, він не сплачував комунальні послуги ні за себе, ні за малолітню дитину. Також пояснено, що третя особа з позивачем не можуть здійснити обмін квартири, оскільки, там зареєстрована малолітня. Крім того, посилається на те, що неповнолітня відповідач ОСОБА_9 не була співвласником житлового приміщення, і з часу здійснення батьками її реєстрації в квартирі мала статус його користувача (наймача). У відповідності до ч.2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Тому, оскільки дитина з часу її реєстрації в квартирі позивача, вибула на інше постійне місце проживання, до своєї матері, то відповідно вона втратила право користування цим приміщенням з часу свого вибуття. На думку третьої особи, вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним судом України в справі №6-709цс16. Беручи до уваги наведене вище, третя особа ОСОБА_5 просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9 та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні. ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що після укладення шлюбу з ОСОБА_8 фактично не проживала у спірній квартирі, оскільки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 після одруження, їй відразу повідомили про неможливість проживати у квартирі, крім того, її малолітній доньці не надано можливості проживати у спірній квартирі.

Третя особа ОСОБА_5 та її представник просили задовольнити позов.

Третя особа ОСОБА_8 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову та пояснив, що є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1, його малолітня донька ОСОБА_9 зареєстрована у вказаній квартирі та не вбачає підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову та пояснила, що є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1, малолітня ОСОБА_9 не чинить перешкод співвласникам квартири у користуванні останньою. Також вказала, що перешкоди у користуванні майном іншим співвласникам квартири та їхнім дітям створюють саме позивач та третя особа ОСОБА_5

Від відділу Державної міграційної служби Солом'янського району міста Києва до суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Від Служби у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації до суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність, крім того, просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.10.1993, реєстровий №633-1, квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам її сімЙ'ї ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_7 (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, 20.08.2013 було укладено шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, актовий запис №699 (а.с. 6).

Як вбачається з актового запису про народження №269 від 07.02.2014, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 206).

Згідно довідки Форми №3, виданої ЖЕД №906 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» від 30.03.2016 №1245, у квартирі за адресою: : АДРЕСА_1, зареєстровані: власник особового рахунку, ОСОБА_1, дружина ОСОБА_14, дочка ОСОБА_7, син ОСОБА_8, онуки ОСОБА_15 та ОСОБА_9 (а.с. 10).

Так, позивач просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що малолітня чинить йому перешкоди у користуванні власністю, більше року не проживає у вказаній квартирі, а проживає за адресою реєстрації матері разом з останньою.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем на підтвердження факту непроживання у вказаній квартирі малолітньої, надав суду акти непроживання ОСОБА_9 від 03.12.2015 (а.с. 9), від 16.06.2016 (а.с. 78-79).

Суд вважає вимоги позивача необгрутованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст. 156 ЖК України, та ст. 405 ЦК України.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України членами сім'ї є: подружжя, їх діти та батьки, що спільно проживають із уповноваженою особою; інші громадяни, якщо вони постійно проживають із власником житла і ведуть із ним спільне господарство.

Таким чином, сімейний зв'язок передбачає наявність для: - подружжя - фактів зареєстрованого шлюбу і спільного проживання у житлі власника;

- дітей і батьків - фактів не тільки кровної спорідненості, тобто біологічних зв'язків, але й юридичне значимих відносин - фактів постійного проживання із власником, ведення із ним спільного господарства та визнання їх членами сім'ї.

Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановлено, що член сім'ї співвласника квартири - ОСОБА_1, стосовно прав якого постановлено питання щодо користування квартирою є малолітньою дитиною іншого співвласника квартири- ОСОБА_8, а, отже, застосуванню також підлягають норми законодавства щодо охорони прав дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. А в силу ч. 2 ст. 18 цього Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Вирішуючи позов до малолітньої дитини слід звернути на увагу на те, що згідно із ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У судовому засіданні встановлено, що малолітня ОСОБА_9 є членом сім'ї сторін - позивача та третіх осіб, позивач є її дідом, ОСОБА_8 - татом, а ОСОБА_5 - бабою.

Як пояснили допитані у судовому засіданні позивач та третя особа ОСОБА_5, вони були проти реєстрації та проживання у спірній квартирі як ОСОБА_3, так і малолітньої ОСОБА_9

Допитана ОСОБА_3 пояснила, що з моменту одруження з ОСОБА_8 можливості проживати в спірній квартирі вони не мали, через постійні сварки з батьками. Вказане підтвердила і допитана в судовому засіданні ОСОБА_7, пояснивши, що батьки створюють неможливі умови для проживання всіх членів сім'ї. Крім того, вказала, що не заперечує проти проживання малолітньої ОСОБА_9 у спірній квартирі.

Вказане не заперечували і в судовому засіданні ОСОБА_16 та ОСОБА_5

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що малолітня ОСОБА_9 була позбавлена можливості разом з батьками користуватися спірною квартирою через конфліктну ситуацію.

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заперечували проти позову та вказали, що малолітня не створює перешкоди в користуванні квартирою.

Як встановлено у судовому засіданні, єдиною причиною для подачі позову стало питання щодо розпорядження спірною квартирою, як пояснив позивач та третя особа ОСОБА_5, вони мають намір продати свої частки, оскільки, не бажають проживати зі своїми дітьми.

Тобто, суд приходить до висновку, що малолітня з поважної причини не користувалася спірною квартирою.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням викладеного, суд робить висновок, що визнання малолітньої ОСОБА_9 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, матиме наслідком порушення прав дитини, передбачених статтею 7 Конвенції та норм чинного законодавства щодо права дитини на житло.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 13, 41 Конституції України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статтями 71, 72, 156 ЖК України , статтями 29, 316, 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК, статтями 3, 141 СК, статтями 12, 19, 76-81, 206, 258-259, 263-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: