Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 642/2060/14-ц

провадження № 61-2562 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова у складі судді Бондаренка В. В. від 5 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі суддів: Пшенічної Л. В., Кіпенко І. С., Хорошевського О. М., від 9 червня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визначення порядку користування земельною ділянкою і надвірними будівлями.

Позовна заява мотивована тим, щойому на праві власності належить 26/100, а відповідачам по 37/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що між сторонами постійно виникає конфлікт з приводу користування земельною ділянкою, відповідачі перешкоджають йому користуватися загальним двором, колодязем, газом та він не має можливості користуватися власним автомобілем, оскільки відсутній заїзд в загальний двір, просив суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до 4 варіанту висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 29 лютого 2016 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 5 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порядок користування земельною ділянкою між співвласниками вказаного будинку був визначений ще рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 1993 року, який змінено не було, та є обов'язковим для наступних співвласників. Крім того, варіант 4 користування земельною ділянкою, викладений у висновку експертизи порушує права відповідачів, оскільки відсутня можливість заходити останнім на територію виділеної їм ділянки з лівого боку та територія для заїзду автомобіля виділена позивачу за рахунок земельної ділянки, яка була визначена їм рішенням суду від 8 жовтня 1993 року.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 9 червня 2016 року апеляційна скарга позивача залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що до позивача перейшло право користування спірною земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, договором купівлі-продажу частини будинку, укладеним ОСОБА_4 із попереднім власником не обумовлено іншого порядку користування землею. На час ухвалення рішення суду від 8 жовтня 1993 року, яким визначено порядок користування спірною земельною ділянкою для попередніх співвласників, позивач ще не набув право власності на будинок, тому його права порушені не були.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що визначений рішенням Ленінським районним судом м. Харкова від 8 жовтня 1993 року порядок користування спірною земельною ділянкою ущемляє його право на користування землею, зокрема відповідачі перешкоджають йому користуватися загальним двором, колодязем та газом, він не має можливості користуватися власним автомобілем, оскільки до його земельної ділянки відсутній заїзд для транспортного засобу. В основу судового рішення про визначення порядку користування земельною ділянкою покладена угода попередніх співвласників, де він та відповідачі не були її сторонами, тому вказане судове рішення не слід брати до уваги при вирішенні спору.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачу на праві власності належить 26/100, а відповідачам по 37/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 3 вересня 1948 року та рішенням Ленінського суду м. Харкова від 24 січня 1948 року житловий будинок АДРЕСА_1 належав в рівних частках ОСОБА_8 та ОСОБА_9, після смерті яких спадщину оформили діти: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, кожен з яких отримав право власності по 1/3 частці вказаного житлового будинку на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 січня 1982 року.

11 червня 1987 року ОСОБА_11 передав за договором дарування належну йому 1/3 частку вказаного житлового будинку своєму братові ОСОБА_10

У 1993 році ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_12 про виділ 2/3 частин вказаного житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, ОСОБА_12 звернулася до ОСОБА_10 із зустрічним позовом за аналогічними підставами.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 1993 року був проведений виділ належних ОСОБА_10 2/3 частин вказаного житлового будинку і належних ОСОБА_12 1/3 частини житлового будинку та з урахуванням особисто побудованих приміщень перерозподілені частки у праві власності: ідеальна частка ОСОБА_10 склала 74/100 частини, ОСОБА_12 - 26/100 частин; визначено порядок користування земельною ділянкою з урахуванням фактичного користування: у спільному користуванні співвласників було залишено земельну ділянку, яка у своєму складі мала дві частини - 44 кв. м з боку вул. Черкаської у входу до будинку літ. А-1 та 30 кв. м для підходу до вікон приміщень 1-2, 1-3; у користування ОСОБА_13 перейшла частина земельної ділянки площею 17, 6 кв. м під приміщенням 1-3 в будинку літ. А-1; інша частина земельної ділянки була залишена в фактичному користуванні сторін з урахуванням внутрішньої огорожі.

При ухваленні рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 1993 року були враховані висновок технічної експертизи від 26 липня 1993 року та угода сторін, на які міститься посилання у вказаному рішенні суду.

Після ОСОБА_12 право власності на 26/100 частин житлового будинку переходило до інших осіб, 27 грудня 2008 року ОСОБА_14 продала 26/100 частин житлового будинку позивачу ОСОБА_15При цьому, в договорі між сторонами не було домовленості щодо зміни існуючого порядку користування земельною ділянкою.

ОСОБА_16, спадкоємиця ОСОБА_10, за договором купівлі-продажу від 9 січня 2001 року передала належне їй право власності на 74/100 частини житлового будинку ОСОБА_7, з яких 37/100 частини перейшло на підставі свідоцтва про право власності від 12 березня 2008 року до ОСОБА_6

Після ухвалення рішення Ленінським районним судом м. Харкова від 8 жовтня 1993 року розмір часток наступних співвласників у житловому будинку АДРЕСА_1 не змінювався, порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою також залишився з урахуванням вказаного вище судового рішення.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 22 квітня 2015 року № 12761 запропоновано три варіанти порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток співвласників з урахуванням порядку користування, що фактично склався, можливістю максимальної ізоляції та влаштування заїзду у двір, однак при проведенні експертизи не було взято до уваги порядок користування спірною земельною ділянкою, встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 1993 року.

Згідно з висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 29 лютого 2016 року № 10802, визначити порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 між співвласниками у наданих варіантах попередньої експертизи з урахуванням можливого підключення позивачем до інженерних мереж з максимальною ізоляцією сторін неможливо. У дослідницькій частині висновку надано додатковий варіант порядку користування земельною ділянкою між співвласниками з урахуванням можливого підключення позивачем до інженерних мереж (водопроводу та каналізації) та з урахуванням максимальної ізоляції сторін. Збільшити територію загального користування для обслуговування житлового будинку з 1 до 2 метрів у наданих раніше варіантах можливо.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК Українипередбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановивши, що до позивача при переході права власності на 26/100 частин домоволодіння перейшло право користування спірною земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, визначених рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 жовтня 1993 року, розмір часток співвласників та порядок користування земельною ділянкою попередніми співвласниками не змінився, а запропонований висновком експертизи IV варіант користування спірною земельною ділянкою порушує права інших співвласників, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що визначений рішенням Ленінським районним судом м. Харкова від 8 жовтня 1993 року порядок користування спірною земельною ділянкою ущемляє його права є необґрунтованими, оскільки такий порядок був передбачений на час придбання позивачем частини вказаного будинку і позивач з ним погоджувався, оскільки не укладав будь-яких угод щодо зміни існуючого порядку землекористування.

При цьому, відсутні підстави для зміни встановленого порядку користування земельною ділянкою, оскільки запропонований позивачем варіант порушує права відповідачів порівняно із існуючим порядком землекористування.

Крім того, позивач не позбавлений звернутися до суду із позовом про встановлення земельного сервітуту.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 5 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 9 червня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк