Справа № 203/4455/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2018 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Ркоян Ю.А.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3

представника відповідачки - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, про визнання недійсним та скасування заповіту, визнання заповіту дійсним, визнання права на спадщину за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з власником спірного спадкового майна ОСОБА_6 його батька ОСОБА_7 пов'язували давні товариські стосунки. В квітні 2013 року ОСОБА_6 діагностували рак підшлункової залози, меланому шкіри спини. Витрати на медичні дослідження в спеціалізованих медичних закладах, ліки, догляд частково взяв на себе ОСОБА_7 В травні 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт на позивача ОСОБА_1 З 12.12.2013 року у зв'язку із стрімким розвитком хвороби ОСОБА_6 втратив можливість самостійно обслуговувати себе, став лежачим хворим. Догляд та підтримку хворому надавали позивач та його батько. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. З інформаційної довідки із Спадкового реєстру позивачу стало відомо, що 18.01.2014 року ОСОБА_8 прибув за місцем проживання померлого з приватним нотаріусом та двома свідками, в присутності яких нотаріусом було посвідчено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_6 заповів все своє майно ОСОБА_9 Позивач, вважаючи, що під час складання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій у зв′язку із тяжким перебігом хвороби, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. 18.01.2014 року; визнати дійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 17.05.2013 року державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В. та визнати за ним (позивачем) право на спадщину за цим заповітом.

Ухвалою суду від 26.03.2015 року відповідача ОСОБА_8 у зв'язку зі смертю останнього було замінено на його правонаступника ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлений позов та посилаючись на викладені в позові підстави, просили задовольнити останній.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю.

Від третьої особи - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Уварова М.О., надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких останній просив відмовити в її задоволенні та розглядати справу без його участі.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та після його смерті відкрилась спадщина.

Також з матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17.05.2013 року за реєстровим №5-13, за яким заповідав всі свої права та обов'язки, а також все рухоме та нерухоме майно позивачу ОСОБА_1

Також ОСОБА_6 18.01.2014 року склав другий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. 18.01.2014 року за реєстровим №11, за яким заповідав всі свої права та обов'язки, а також все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_9, правонаступником якого є відповідач ОСОБА_3 У зв'язку з похилим віком заповідача та у зв'язку з неспроможністю підписати заповіт, цей заповіт було посвідчено у присутності свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Після смерті ОСОБА_6 з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом встановленого законом шестимісячного строку звернулись позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_9

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею ст.1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до ст.1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім ч.2 ст.1248 і ст.1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Частинами 1-3 ст.1254 ЦК України встановлено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно ч.4 ст.207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до ч.3 ст.45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, позивач посилався на те, що ОСОБА_6 останній рік життя важко хворів, приймав сильнодіючі ліки, з грудня 2013 року по січень 2014 року його стан різко погіршився, що сукупно вплинуло на його психічний стан, розуміння значення своїх дій і на волевиявлення. В зв'язку з цим вважав, що під час складання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій, а первісний відповідач скористався таким станом останнього та намовив скласти заповіт на його ім'я.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №49 від 10.12.2015 року ОСОБА_6 на момент складання та підписання заповіту 18.01.2014 року будь-яким психічним розладом не страждав. За своїм психічним станом в той період міг розуміти значення свої дій та керувати останніми.

Згідно висновку додаткової судово-психіатричної експертизи №24 від 20.10.2016 року, на момент складання та підписання заповіту 18.01.2014 року ОСОБА_6 страждав психічним розладом у вигляді синдрому потьмареної свідомості внаслідок ракової інтоксикації. За своїм психічним станом в той період не міг розуміти значення свої дій та керувати останніми.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обгрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №49 від 10.12.2015 року, об'єктом її дослідження були медична документація, а саме довідка №1762 від 30.10.2014 року з КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР, довідка №14/239 від 06.11.2014 року з КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР, м/к №2013/152 з КЗ «ДМБКЛ №4» ДОР, м/к б№ з КЗ «ДЦПМСД №1», відповідно до якої за життя, в тому числі у період часу, найбільш близький до складання заповіту, ОСОБА_6 за медичною допомогою до психіатрів не звертався, психіатрами не оглядався, при огляді його лікарями інших спеціальностей консультації психіатрів не рекомендувались, специфічного (психіатричного) лікування не отримував.

Згідно висновку додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи №24 від 20.10.2016 року вбачається, що при проведенні додаткової експертизи об'єктом її дослідження були таж сама медична документація, а також покази допитаних під час розгляду справи свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_21, ОСОБА_22

Оцінюючи вказаний висновок додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи №24 від 20.10.2016 року, суд вважає, що він не містить чітких й однозначних висновків про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, не узгоджується з іншими доказами по справі.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 за життя на обліку у лікаря-психіатра не перебував, недієздатним не визнався, за медичною допомогою до психіатрів не звертався, психіатрами не оглядався, при огляді його лікарями інших спеціальностей консультації психіатрів не рекомендувались, специфічного (психіатричного) лікування не отримував.

Перелічивши відомості щодо лікування ОСОБА_6 та показання свідків експерти у висновку додаткової експертизи не навели будь-яких підстав та обґрунтувань діагностування у ОСОБА_6 психічного розладу у вигляді синдрому потьмареної свідомості внаслідок ракової інтоксикації, не визначили чи мав такий розлад постійний характер. При цьому, в наданих для проведення експертизи матеріалах та у самому висновку містяться пояснення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_22, нотаріуса ОСОБА_21, які підтверджують повну спроможність померлого розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Так, із показань свідка ОСОБА_14 вбачається, що останній був другом ОСОБА_6, з вересня 2013 року і по час смерті регулярно навідував його, робив йому масаж. ОСОБА_14 зазначив, що поступово стан ОСОБА_6 погіршувався, він став дуже слабким, у рухах був обмежений. Однак ніяких ознак психічних розладів в останнього він не спостерігав, сумнівів у його розумових здібностях ні в кого не було, померлий упізнавав всіх, хто був навколо нього.

Свідок ОСОБА_13 зазначила, з грудня 2013 року по день смерті здійснювала постійний нагляд за тяжко хворим ОСОБА_6, ніяких ознак психічних розладів в останнього вона не спостерігала. Вона пояснила, що перший раз, коли нотаріус приходила до ОСОБА_6 для складення заповіту (17.01.2014 року), остання не могла посвідчити даний заповіт, оскільки ОСОБА_6 не міг підписати його, оскільки дуже ослаб та був паралізований. 18.01.2018 року її запросили бути свідком при посвідченні заповіту. ОСОБА_13 зазначила, що в присутності ще двох свідків вона зачитала вголос зміст заповіту та підписала його, оскільки ОСОБА_6 не міг поставити свій підпис через те, що в нього не функціонувала рука. Під час складення заповіту нотаріус з′ясував у ОСОБА_6, чи знає він людей, які знаходяться в його кімнаті, пересвідчився у дійсній волі спадкодавця, останній відповів на всі питання нотаріуса.

Свідок ОСОБА_11, який був присутній при посвідченні спірного заповіту також зазначив про те, що поведінка ОСОБА_6 була повністю адекватною, йому давали прочитати заповіт, на всі питання нотаріуса давав адекватні відповіді. Але через те, що він фізично не зміг підписати заповіт, за нього підписала ОСОБА_13

Допитана в судовому засідання державний нотаріус П′ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_21 пояснила, що в січні 2014 року її запросили до ОСОБА_6 для складання заповіту, оскільки він був тяжко хворий і не міг самостійно прийти до нотаріальної контори. Спадкодавець сказав, що він зможе самостійно прочитати заповіт та підписати його. Попросила вийти з кімнати особу, на ім′я якого спадкодавець хотів скласти заповіт (ОСОБА_8.), спитала ОСОБА_6 про що він хоче скласти заповіт, й отримала відповідь, що останній хоче заповісти все своє майно ОСОБА_8 Спадкодавець прочитав складений нотаріусом заповіт, але сам підписати не зміг за станом здоров′я. Тоді вона пояснила, що в такому випадку необхідно запросити свідків, а також особу, яка від імені спадкодавця з його проханням та в його присутності зможе підписати заповіт та прочитати його вголос.

Свідок ОСОБА_22 під час допиту в судовому засіданні зазначив, що також навідував ОСОБА_6, бачив його перед смертю. Ніяких дій, або слів, які б свідчили про неадекватну поведінку померлого або про розлади психіки ОСОБА_6 не вчиняв.

Разом з тим, оцінку показанням вказаних свідків та причин їх неврахування у висновку додаткових експертизи не наведено та в основу останнього фактично покладено показання інших свідків, які протирічать показанням зазначених вище свідків та об'єктивно іншими матеріалами справи не підтверджується.

З огляду на це, а також враховуючи, що в іншій частині висновок додаткової експертизи ґрунтується на даних тієї самої медичної документації, що досліджувалась при складанні первинного висновку експертизи №49 від 10.12.2015 року, який має протилежні висновки щодо психічного стану померлого ОСОБА_6 на момент складання заповіту, суд не приймає до уваги висновок додаткової експертизи, вважаючи останній недостатньо обґрунтованим, таким, що не узгоджуються з іншими матеріалами справи. А тому, цей висновок не може бути покладено в основу судового рішення.

Також суд враховує, що заповіт посвідчувався нотаріально та нотаріус, посвідчивши його, підтвердив таким чином у відповідності до ст.ст.43-45 Закону України «Про нотаріат», що заповіт було вчинено саме тією особою, за відсутності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності та правоздатності, а також щодо дійсності намірів на складання заповіту.

Враховуючи вищенаведене, а також приймаючи до уваги, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, за відсутності належних та достатніх доказів цього факту, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині визнання недійсним та скасування заповіту від 18.01.2014 року за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

В зв'язку з цим не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання дійсним заповіту ОСОБА_6, посвідченого 17.05.2013 року державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В. та визнання за позивачем права на спадщину за цим заповітом, що є похідними від вимоги про визнання недійсним та скасування останнього заповіту від 18.01.2014 року та наслідків цього.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати по справі слід покласти на останнього.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43,44,45 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.203,215,225,1217,1223,1233,1234,1235,1248,1253,1257 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10,11,12,76-80,81,141, 258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, про визнання недійсним та скасування заповіту, визнання заповіту дійсним, визнання права на спадщину за заповітом - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26 березня 2018 року.

Суддя С.Ю.Казак