ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року

м.Суми

Справа №582/937/17

Провадження № 22-ц/788/333/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів Кононенко О.Ю., Ткачук С.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області в складі судді Жмурченка В.Д. від 08 грудня 2017 року, ухвалене у смт Недригайлів Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 7689 грн.

Вимоги мотивує тим, що 03 вересня 2016 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Акцент-Банк» надало позивачеві споживчий кредит на наступні цілі: часткову оплату товару згідно з переліком (вікна/двері Балкон металопластиковий WDS) шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 у розмірі 7689 грн. Сума авансового внеску за товар, який сплачується за рахунок власних коштів позичальника, становить 12311 грн.

Також передбачалося, що товар буде передано відповідачем у повному обсязі та отримано ОСОБА_1 на підставі рахунку-фактури № 030901 від 03 вересня 2016 року.

Як зазначає позивач, жодних окремих угод (договорів, контрактів) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладалося. Станом на 20 лютого 2017 року позивач жодного товару (вікна/двері Балкон металопластиковий WDS) від ОСОБА_2 не отримала.

Вважає, що перерахування нею грошових коштів на рахунок відповідача було помилковим, а тому 20.02.2017 направила ОСОБА_2 письмову претензію щодо повернення помилково перерахованих грошових коштів, на яку не отримала відповідь.

30 травня 2017 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 припинила підприємницьку діяльність.

ОСОБА_1 на підставі статей 599, 610, 623, 1212 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 7689 грн.

Під час розгляду справи суд першої інстанції ухвалами від 09 листопада 2017 року залучив до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 та Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (а.с. 87, 95).

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 08 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, який 01 січня 2016 року уклав договір з відповідачем у справі про спільну діяльність, виникли договірні відносини з договору побутового підряду. Підстави для стягнення перерахованих позивачкою коштів у сумі 7689 грн з ОСОБА_2 відсутні, оскільки ОСОБА_3 виконав зобов'язання за договором побутового підряду; а ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження обставин щодо безпідставного набуття відповідачем спірних коштів.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції внаслідок неправильної правової оцінки доказів у справі дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 є учасником виниклих між позивачем та відповідачем правовідносин. Посилання суду в обґрунтування мотивів відмови у позові на договір про спільну діяльність, укладений між фізичними особами - підприємцями ОСОБА_2 і ОСОБА_3, є безпідставним. При ухваленні оскарженого рішення суд не врахував факт не виконання ОСОБА_2 зобов'язання щодо передачі товару, що є підставою для стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів).

ОСОБА_2 у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просила скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. В обґрунтування заперечень зазначила, що висновок суду про виконання відповідачем взятих за договором зобов'язань і відсутність правових підстав для задоволення позову відповідає обставинам справи, підтверджений належними доказами.

Інші особи, які беруть участь у справі, письмовий відзив на скаргу не подали.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що 01 січня 2016 року фізична особа - підприємець ОСОБА_3 та фізична особа - підприємець ОСОБА_2 уклали договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого зобов'язалися шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти в сфері здійснення реалізації ПВХ конструкцій для отримання прибутку та оптимізації витрат від здійснення господарської діяльності.

03 вересня 2016 року ОСОБА_1 та фізична особа - підприємець ОСОБА_3 уклали Договір № AG-8092L про організацію робіт із виготовлення та передачу у власність ПВХ виробів, ціна яких складає 12820 грн.

Того ж дня ОСОБА_1 уклала договір з ПАТ "Акцент-Банк" на отримання споживчого кредиту, за умовами якого Банк перерахував 7689 грн на поточний рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за організацію робіт з виготовлення та передачу у власність позивача ПВХ виробів.

30 жовтня 2016 року виконавець виконав зобов'язання за договором № AG-8092L, що підтверджується актом прийому-передачі виробів.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони у справі уклали договір побутового підряду, зобов'язання за яким ОСОБА_2 виконала. У зв'язку з недоведеністю позивачем факту безпідставного набуття відповідачем грошових коштів в сумі 7689 грн позов не підлягає задоволенню.

Однак зробивши такий висновок, суд першої інстанції не урахував, що відповідно до частини першої статті 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Проте, у справі, яка переглядається, установлено, що 03 вересня 2016 року відповідно до Заяви Позичальника № АВНОRG172680158 ПАТ «Акцент-Банк» надало позивачеві споживчий кредит на наступні цілі: часткову оплату товару згідно з переліком (вікна/двері Балкон металопластиковий WDS) шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 у розмірі 7689 грн.

Сума авансового внеску за товар, який сплачується за рахунок власних коштів позичальника, становить 12311 грн.

Згідно з пунктом 17 цього договору про надання споживчого кредиту, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що отримав/зобов'язуюсь отримати товар згідно з рахунком-фактурою № 030901 від 03 вересня 2016 року у повному обсязі. Товар та/або інше майно Позичальника є предметом застави та відповідно до Умов та правил забезпечення зобов'язань, інформація про товар (його найменування, вартість) визначені у супроводжувальних документах на товар, копії яких додаються до цієї заяви (ас.7).

Листом-зобов'язанням Банк повідомив відповідача щодо прийняття рішення про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 на придбання у торговій організації ТОВ «СПД ОСОБА_2» товару вікна/двері Балкон металопластиковий WDS на підставі договору купівлі-продажу № 030901 від 03 вересня 2016 року (ас. 60).

Факт перерахування грошових коштів у сумі 7689 грн 00 коп. на рахунок ОСОБА_2, згідно з рахунком-фактурою № 030901 від 03 вересня 2016 року, підтверджується витягом від 05.09.2016, меморіальним ордером № 0410009 від 05.09.2016 (ас. 9).

Тобто, письмовими доказами підтверджується, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2, яка 30 травня 2017 року припинила підприємницьку діяльність (ас. 30-33), уклали договір купівлі-продажу, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми права, що регулюють договір побутового підряду.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права визнаються обґрунтованими.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд попередньої інстанції помилково визнав Договір № AG-8092-L, що був укладений між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, належним доказом виконання відповідачем свого зобов'язання за договором купівлі-продажу від 03 вересня 2016 року.

Так, предметом Договору № AG-8092-L є організація роботи з виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій вартістю 12820 грн, з яких 5131 грн - власні кошти замовника, 7689 грн - кредитні кошти (ас.19-20).

Проте, предметом договору купівлі-продажу № 030901 від 03 вересня 2016 року, укладеного між сторонами у справі, є вікна/двері Балкон металопластиковий WDS вартістю 20000 грн, з яких 12311 грн - власні кошти покупця, 7689 грн - кредитні кошти (ас. 7, 60).

Тобто, істотні умови цих договорів, зокрема ціна, предмет договору, є відмінними, а тому не можна вважати доведеним, що Договір № AG-8092-L укладений на виконання договору купівлі-продажу № 030901.

За таких обставин викладені в письмовому відзиві на апеляційну скаргу аргументи ОСОБА_2, що належне виконання відповідачем зобов'язань, встановлених Договором № AG-8092-L, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, відхиляються судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Установлено, що між сторонами у справі склались договірні відносини, правова підстава для набуття (збереження) майна в установленому порядку не скасована, не визнана недійсною, не змінена, не припинена; а тому набуття однією із сторін зобов'язання грошових коштів за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилалась позивач як на підставу позовних вимог.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові № 6-122цс14 від 24 вересня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції відхиляє і доводи апеляційної скарги, і аргументи відзиву на скаргу щодо відсутності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будь-яких договірних зобов'язань, оскільки вони спростовуються змістом позовної заяви, апеляційної скарги, а також письмовими доказами (заявою позичальника, листом-зобов'язанням Банку, меморіальним ордером).

Роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені у пунктах 19, 20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на які посилається відповідач у відзиві, не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки предметом та підставою позову не є визнання правочину недійсним.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення і ухвалює нове рішення про відмову в позові з тих підстав, що між сторонами існували договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, отримано відповідачем відповідно до умов договору.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 08 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.Ю.Кононенко

С.С.Ткачук