Справа № 263/6334/18
Провадження №2/263/2998/2018
УХВАЛА

19 листопада 2018 року м. Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Соловйов О.Л., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та виселення, у зв'язку з переходом права власності на об'єкт нерухомого майна. За змістом правого обґрунтування надходить, що позивачем ставиться питання звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу в сумі 51600 грн, що утворився за договором позики від 20.11.2015.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.05.2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення зазначених в ухвалі суду недоліків.

У зв'язку з не усуненням позивачем недоліків, ухвалою суду від 04.09.2018 року позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Донецького апеляційного сулу від 07.11.2018 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04.09.2018 року скасовано, у зв'язку із відсутністю в матеріалах справи підтвердження про отримання позивачем ухвали про залишення позовної заяви без руху, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому провадження у справі не може бути відкрито у зв'язку із невідповідністю позовної заяви вимогам діючого цивільно-процесуального законодавства.

Нормами ЦПК України встановлено загальні вимоги до форми, змісту позовної заяви та правил стосовно подання документів, що додаються до позовної заяви, які містяться у положеннях ст.ст.175,177 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до частини 5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Так, за позовом ОСОБА_2 просить визнати права іпотекодержателя на квартиру та звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 у справі №6-61цс15, при зверненні стягнення на предмет іпотеки необхідно зазначати не лише загальний розмір заборгованості, а й усі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

При викладенні обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в позові не зазначено про співмірність розміру заборгованості за договором позики з дійсною вартістю предмета іпотеки на час звернення з позовом до суду, не зазначені докази про це.

Верховний Суд України неодноразово у своїх постановах, зокрема №6-61цс15 від 27 травня 2015 року та №6-1935цс15 від 07 жовтня 2015 року, дійшов правового висновку про неправомірність задоволення судом позову банку про звернення стягнення боргу на предмет іпотеки без визначення ціни позову, яка не була зазначена у тексті позовної заяви, а з визначенням ціни позову на стадії реалізації предмета іпотеки. ВСУ зазначає, що положеннями ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, в тому числі, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи із змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг, тощо, аналізу норм статей 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», ВСУ прийшов до правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною 6 ст. 38 цього Закону.

Тобто, ціна предмета іпотеки встановлюється, за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Очевидно, визначення ціни здійснюється на стадії поза межами процедури реалізації предмету іпотеки та судового розгляду, а саме: етапі підготовки позовної заяви, та із зазначенням ціни, як формули грошового вираження майна, в тексті позовної заяви.

Як вбачається із позовної заяви, позивачем не зазначено початкової ціни предмета іпотеки з відповідним документальним підтвердженням для його реалізації, та не надано суду доказів того, що на момент пред'явлення позову встановити вартість майна, на яке звертається стягнення на предмет іпотеки, неможливо, що суперечить вимогам закону, отже, позивачу необхідно надати суду оцінку вартості предмета іпотеки або надати докази неможливості проведення такої оцінки інакше, ніж на підставі ухвали суду.

У ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України,передбачає лише у ст.ст.335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень ст.ст.33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.328,335,376,392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових, на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу, позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі, реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки, будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Таким чином, позивач у позовній заяві не вказує правових підстав звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки без реалізації позасудових способів задоволення свої вимог іпотекодержателем.

Також у позовній заяві не вказано, які дії позивачем вживалися для позасудового врегулювання спору, тобто вчинення виконавчого напису нотаріуса, або ж набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки або реалізація іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, не вказано які перешкоди наявні у позивача для реалізації позасудового врегулювання спору, та не зазначено на підтвердження цих доводів жодних доказів. Тобто у позовній заяві не вказано в чому саме між сторонами полягає спір.

При цьому суд звертає увагу, що згідно п.7 ч.4 ст.185 ЦПК України не подання доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов'язковими згідно із законом, як у даному випадку, є підставою для повернення позовної заяви.

Крім того, пред'являючи до суду позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем не долучено докази, що у відповідача утворилась заборгованість за договором позики, відсутній взагалі договір позики від 20.11.2015, або рішення судів щодо стягнення заборгованості за вказаним договором, які не виконанні.

Згідно положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

У даному випадку подані позивачем письмові докази належним чином не засвідчені, тому позивачу необхідно привести додані до позову документи у відповідність до норм цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст. ст. 175, 185 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - залишити без руху та надати строк для усунення вказаних недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Копію ухвали направити позивачу.

Роз'яснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачеві.

Ухвала в частині залишення позовної заяви без руху остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя О.Л.Соловйов