Справа № 752/7511/17
Провадження № 2/752/1005/18
РІШЕННЯ

Іменем України

03.04.2018 року Голосіївський суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за цивільним позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в:

ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» звернулося до суду із вказаним позовом до відповідача ОСОБА_1, в якому просить суд стягнути безпідставно набуте майно - грошові кошти в сумі 13076 грн. 89 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02.08.2013 року о 14-00 год. на перехресті вулиці Садової та вулиці Колекторної у м. Києві з вини водія ОСОБА_3 сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль «Форд» д.н.з.НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «БМВ» ОСОБА_3 була застрахована, 06.08.2013 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок пошкодження транспортного засобу «Форд». 12.08.2013 року було прийнято рішення про виплату на користь відповідача страхового відшкодування в сумі 13076 грн. 89 коп., яке згідно платіжного доручення № 042661 було перераховане на рахунок відповідача. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2013 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 було закрито, в зв»язку з відсутністю в її діях складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, позивач вважає, що подія, яка мала місце 02.08.2013 року не є страховим випадком відповідно до умов договору страхування № АВ/8904758 від 30.01.2013 року, і тому кошти, сплачені відповідачу підлягають поверненню, як безпідставно набуті.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року, було відкрито провадження у справі (а.с.41).

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, представник ПАТ «СК «Провідна» в судове засідання не прибув, направивши на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі та просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмових поясненнях.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Одночасно вказав, що згадана дорожньо-транспортна пригода є страховим випадком, відповідно до умов договору страхування. Правові нормі щодо повернення безпідставно набутого майна, закріплені в ст. 1212 ЦК України, та останні в даному спорі не можуть бути застосовані, оскільки, відносини, які склалися між сторонами носять договірний характер. Крім того, вказав, що страховий акт, на піставі якого проведено страхове відшкодування позивачем не скасований і є чинним, а наявність судового рішення у справі про адміністративне правопорушення про відсутність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не звільняє його від відповідальності за завдану шкоду як особу, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, у відповідності до приписів ст. 1187 ЦК України.

Вислухавши пояснення відповідача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне.

30.01.2013 року між ПАТ «СК «Провідна» та гр. ОСОБА_3 було укладено договір (поліс) обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів № АВ/8904758, строк дії із 31.01.2013 року по 30.01.2014 року (а.с.6).

02.08.2013 року о 14-00 год. на перехресті вулиці Садової та вулиці Колекторної у м. Києві з вини водія ОСОБА_3 сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль «Форд» д.н.з.НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження.

Згідно довідки ВДАІ Дарницького РУ ГУ про дорожньо-транспортну пригоду, виданої ОСОБА_1, встановлено, що 02.08.2013 року внаслідок дорожньо-трансопртної пригоди автомобіль Форд д.н.з.НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження (а.с.17).

Відповідно до постанови судді Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2013 року, ОСОБА_4 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.27).

Відповідно до постанови судді Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2013 року, постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2013 року було скасовано, а провадження у справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП (а.с. 28-33).

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «БМВ», відповідно до договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів була застрахована ПАТ «СК «Провідна» (а.с. 6).

06.08.2013 року відповідач звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок пошкодження транспортного засобу «Форд» д.н.з.НОМЕР_1 (а.с.8).

12.08.2013 року ПрАТ «СК «Провідна» було складено страховий акт № 1 /102586, згідно якого на підставі повідомлення про настання страхової події від 02.08.2013 року, полісу АВ/8904758/1002/13 від 30.01.2013 року, заяви на отримання суми страхового відшкодування від потерпілої особи, розрахунку суми страхового відшкодування, прийнято рішення про виплату на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 13076 грн. 89 коп. Грошові кошти були виплачені відповідачу 29.08.2013 року (а.с.18-26).

Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 01.10.2013 року, адміністративну справу відносно ОСОБА_1, - закрито за відсутності в його діях складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.61).

Постановою судді Апеляційного суду м. Києва від 12.12.2013 року, постанову Дарницького районного суду м. Києва від 01.10.2013 року, якою адміністративну справу відносно ОСОБА_1 закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, - залишено без змін, а апеляційн скаргу ОСОБА_3 - без задоволення (а.с.57-60).

Судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про повернення сплаченої суми страхового відшкодування, як безпідставно набутих коштів.

Вирішуючи питання щодо правової врегульованості спірних правовідносин, які виникли між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем ПрАТ «СК «Провідна», суд виходить з того, що згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов»язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов»язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною другою статті 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту статті 1212 ЦК України вбачається, що норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов»язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України визначено, що положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні.

Отже, зобов»язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв»язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Викладене свідчить про те, що у даній справі суд має з»ясувати чи відбулась страхова подія, чи настав обов»язок страховика з виплати страхового відшкодування за полісом страхування. Аналогічного правового висновку дійшов ВСУ в постанові від 04.10.2017 року у справі № 6-1216цс17.

Вирішуючи питання щодо наявності/відсутності обов»язку страховика з виплати страхового відшкодування, суд виходить з наступного.

Так, частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування» визначено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону) передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана, у тому числі, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (стаття 28 Закону).

Пунктом 33.2. статті 33 Закону, в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, визначено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов'язку інформувати відповідні підрозділи МВС України про її настання.

У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів МВС України розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.

Зважаючи на викладене та, враховуючи положення статей 32 та 35 Законом, суд дійшов висновку, що для здійснення страхової виплати не є обов»язковим встановлення вини водія забезпеченого транспортного засобу у вчиненні адміністративного правопорушення або необережного злочину.

Згідно із ст.3 Закону, обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до п. 32.1 ст. 32 Закону, страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Згідно положень ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведене, щошкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто в цьому випадку діє презумпція вини заподіювача шкоди, яка не підлягає доказуванню з боку потерпілого. Обов'язок доказування відсутності вини за законом покладається на володільця транспортного засобу. Натомість потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди, наявність безпосереднього причинного зв'язку шкоди із неправомірними діями особи, яка її заподіяла, та розмір завданих збитків.

Частиною першою ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Суд також приймає до уваги те, що позивачем грошові кошти відповідачу були виплачені в рахунок страхового відшкодування добровільно та законно, на підставі страхового акту, який було оформлено у встановленому законом порядку. На час розгляду справи стороною позивача не було надано суду доказів скасування вказаного страхового акту, а тому відсутні достатні підстави вважати, що відповідачем набуте майно-грошові кошти без достатньої правової підстави, або відпали правові підстави для його набуття.

Крім того, доводи страховика про обов»язковість встановлення вини страхувальника для здійснення страхової виплати не ґрунтується на законі та не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, а у випадку, що розглядається судом, для повернення такої виплати, оскільки презумпція вини страхувальника в процесі розгляду справи стороною відповідача спростована не була, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди та відшкодування завданої шкоди страховиком.

Виходячи з положень, закріплених в Кодексі України про адміністративні правопорушення, з судової практики, у тому числі рішень Європейського суду з прав людини, при розгляді справ про адміністративні правопорушення суд вирішує їх лише в межах висунутого звинувачення, викладеного в протоколах про адміністративні правопорушення.

Відповідальність за ст. 124 КУпАП настає за порушення учасниками дорожнього рухуправил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Зі змісту постанови судді Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2013 року вбачається, що в протоколі про адміністративне правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, стосовно водія забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_3, співробітник міліції зазначив, що водієм були порушенні вимоги п.п.16.11, 16.12 Правил дорожнього руху України. Проте, в ході судового розгляду факт порушення наведений вимог ПДР не знайшов свого підтвердження, а тому провадження у справі було закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.

З огляду на викладене, суд вважає, що встановлена судовим рішенням відсутність в діях водія забезпеченого транспортного засобу порушень, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, вимог правил дорожнього руху не може свідчити, автоматично, про ненастання цивільно-правової відповідальність цієї особи за шкоду, заподіяну майну потерпілого, і, як наслідок, не вказує на те, що згадана дорожньо-транспортна пригода не є страховим випадком.

Виходячи із засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, закріплених в ст.ст. 12 та 13 ЦПК України, суд вважає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються його вимоги, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Крім цього, відповідач в ході розгляду справи просив в задоволенні позову відмовити з підстав пропуску позивача строків позовної давності, але враховуючи те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови в позові по суті, суд даного питання не вирішує.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції.

Головуючий Н.П. Чередніченко