Номер провадження 2/754/1146/18
Справа №754/9237/17
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2018 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі - Дмітрієвій А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - ОСОБА_3 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, 3-тя особа - ОСОБА_3 про виселення.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона та її син - ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1. В травні 2016 року її син одружився на відповідачці ОСОБА_2 Дозволу на вселення відповідачки у квартиру вона не давала. Разом з відповідачкою в квартирі проживає її малолітній син. Позивачка зазначає, що її син ОСОБА_3 є наркозалежним, неодноразово вчиняв правопорушення та притягувався до відповідальності. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 періодично влаштовують притон у квартирі, чим своїми діями створюють несприятливу атмосферу у будинку. Виселитися з квартири відповідачка категорично відмовляється, а отже такими своїми діями заважає позивачці користуватися своєю власністю. Крім того, позивачка в позові зазначає, що відповідачка має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_2. На підставі наведеного позивачка просить виселити ОСОБА_2 з квартири, а також стягнути з неї витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

07.12.2017 року в судовому засіданні було ухвалено залучити до участі в справі у якості третьої особи сина позивачка та чоловіка відповідачки - ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що вже точно не пам'ятає, чи надавала вона згоду на вселення відповідачки у квартирі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що не порушує правил співжиття, просила відмовити в задоволенні позову.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що він є власником ? частини квартири АДРЕСА_1. Після одруження з відповідачкою, остання переїхала в квартиру як член його сім`ї. Правил співжиття вони з відповідачкою не порушують, а тому просив відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши учасників процесу, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної власності в рівних долях.

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві відповідачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У частинах 2, 4 статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 як на день вселення у спірну квартиру, так і на сьогоднішній день є членом сім'ї власника ? частини спірної квартири - ОСОБА_3 та останній як співвласник квартири надавав свою згоду на вселення відповідача.

У судовому засіданні позивачка пояснила, що вона вже не пам'ятає чи надавала вона згоду на вселення відповідачки у квартиру.

Доказів того, що позивачка не надавала своєї згоди на вселення відповідачки в квартиру позивачкою не надано.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ст. 116 ЖК Української РСР виселення іншої особи, яка проживає з власником жилого будинку (квартири), може бути здійснено лише за наявності винної поведінки останнього, яка, відповідно до положень цивільного процесуального закону повинна бути підтверджена лише належними та допустимими доказами.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Аналізуючи наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд зазначає, що встановити обставини та факт протиправної винної поведінки відповідача, яка б полягала у здійсненні перешкод позивачу у здійсненні ним права власності на спірну квартиру, та які є підставами в розумінні положень Житлового кодексу УРСР для припинення права користування відповідача спірною квартирою, а так само її виселення, суд позбавлений можливості, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача та зазначені останньою обставини в розпорядження суду не надано, а свої висновки суд не може ґрунтувати на припущеннях та усних поясненнях представників позивача.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог про припинення права користування відповідача ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 та виселення останньої із вказаної квартири.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 48, 92, 76-91, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 109 , 116, 156, 157 ЖК УРСР, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - ОСОБА_3 про виселення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 12.04.2018 р.

Суддя