Провадження № 2/161/471/18
У Х В А Л А

13 квітня 2018 року місто ОСОБА_1

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

за участі секретаря Царюк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Луцьк заяву судді Ковтуненка В.В. про самовідвід,

В С Т А Н О В И В :

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці.

У даній справі заявлено самовідвід головуючим у справі суддею Ковтуненко В.В. та подано письмову заяву. В обґрунтування заяви посилається на те, що суду від 20 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці залишено без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача в судове засідання без поважних причин.

19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду. В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує на те, що 10 лютого 2017 року нею було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог та розгляд справи без її участі. А тому, в суду були відсутні підстави для залишення позову без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11 грудня 2017 року ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року скасовано, справу направлено до того ж суду для продовження її розгляду. Підставою для скасування вказаної ухвали був висновок апеляційного суду Волинської області, що суду було достовірно та завчасно відомо про те, що позивач не зможе зявитися до суду, оскільки 10 лютого 2017 року нею подано заяву про розгляд справи за її відсутності. Також окремо був встановлений факт направлення судом ухвали про відкриття провадження лише відповідачу (а.с.71).

Однак, такі висновки суду апеляційної інстанції являються вкрай суперечливими, та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Як вбачається із письмових матеріалів справи, що дійсно ухвала про відкриття провадження від 15 листопада 2016 року була направлена судом лише відповідачу ОСОБА_3 (а.с.10, 12). Але лише з тих підстав, що позивач ОСОБА_2 особисто отримала ухвалу про відкриття провадження від 15 листопада 2016 року наручно, безпосередньо в суді. Що підтверджується її власноручною розпискою (а.с. довідковий лист до справи). Таким чином, судом були вчинені всі належні та необхідні дії для повідомлення позивача про судове засідання, призначене на 10.00 годин 22 грудня 2016 року. Однак, зазначені обставини залишились поза увагою апеляційного суду Волинської області при постановленні ухвали від 11 грудня 2017 року.

Крім того, окремої уваги заслуговує висновок апеляційного суду Волинської області щодо подання 10 лютого 2017 року позивачем ОСОБА_2 заяви про розгляд справи за її відсутності, з наступних підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви, що позивачем в цивільній справі за позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці є ОСОБА_2.

Також судом встановлено, що судовий збір за подання до суду позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці було сплачено позивачем по справі ОСОБА_2 (а.с. 1).

Однак, як прямо вбачається із письмових матеріалів справи, що заяву від 10 лютого 2017 року про зменшення позовних вимог та розгляд справи за відсутності позивача було підписано ОСОБА_1 (а.с. 17)

При цьому, до заяви не додано доказів, що ОСОБА_1 має повноваження на подання заяви та ведення справи від імені ОСОБА_2. Також в суду відсутні докази, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одна і та ж особа.

З метою встановлення обставин щодо виниклих розбіжностей, явка позивача по справі ОСОБА_2 була визнана судом обовязковою. Оскільки виникла обґрунтована необхідність в наданні ОСОБА_2 особистих пояснень з приводу поданої ОСОБА_1 заяви про зменшення позовних вимог та розгляду справи за відсутності позивача.

Однак, ОСОБА_2 в судові засідання систематично не зявляється, виклики суду ігнорує.

Таким чином, зважаючи на те, що в суду відсутні докази, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одна і та ж особа, а ОСОБА_2, яка є позивачем по справі, в судове засідання систематично не зявляється. Внаслідок чого, заява підписана ОСОБА_1 від 10 лютого 2017 року в частині щодо зменшення позовних вимог судом не вирішена, а в частині щодо розгляду справи за відсутності позивача ОСОБА_2 не може бути прийнята судом до уваги. Оскільки підписана невідомою особою.

Однак, апеляційний суд Волинської області при постановленні ухвали від 11 грудня 2017 року на зазначені обставини уваги не звернув взагалі та не дослідив їх.

Крім того, апеляційний суд Волинської області, при скасуванні ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2016 року взагалі не прийняв до уваги та не надав оцінку судовій практиці Європейського суду з прав людини, на яку посилався суд першої інстанції при постановленні вказаної ухвали. А тому взагалі незрозуміло, з яких підстав скасовано ухвалу суду від 20 вересня 2017 року.

При цьому нормами чинного законодавства України не передбачена можливість та процедура оскарження рішень вищестоящих судових органів саме суддями першої інстанції, які виносять рішення у відповідності до вимог процесуального законодавства. Так як суддя як фактично так і законодавчо жодним чином не захищений від такого маніпулювання поняттями та доказами.

Внаслідок зазначених обставин та суперечностей, які не відповідають положенням чинного законодавства та фактичним обставинам справи, та які виникли в ході вивчення даної справи при надходженні її до судді, а також з метою обєктивного вирішення справи, заявляє самовідвід.

Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява про самовідвід судді Ковтуненка В.В. підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або обєктивності судді.

Відповідно до ч. 9 ст. 40 ЦПК України питання про самовідвід судді вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу.

Судом при розгляді заяви встановлено, що ухвалою суду від 20 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці залишено без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача в судове засідання без поважних причин.

19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду. В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує на те, що 10 лютого 2017 року нею було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог та розгляд справи без її участі. А тому, в суду були відсутні підстави для залишення позову без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11 грудня 2017 року ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року скасовано, справу направлено до того ж суду для продовження її розгляду. Підставою для скасування вказаної ухвали був висновок апеляційного суду Волинської області, що суду було достовірно та завчасно відомо про те, що позивач не зможе зявитися до суду, оскільки 10 лютого 2017 року нею подано заяву про розгляд справи за її відсутності. Також окремо був встановлений факт направлення судом ухвали про відкриття провадження лише відповідачу (а.с.71).

Однак, такі висновки суду апеляційної інстанції являються вкрай суперечливими, та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Як вбачається із письмових матеріалів справи, що дійсно ухвала про відкриття провадження від 15 листопада 2016 року була направлена судом лише відповідачу ОСОБА_3 (а.с.10, 12). Але лише з тих підстав, що позивач ОСОБА_2 особисто отримала ухвалу про відкриття провадження від 15 листопада 2016 року наручно, безпосередньо в суді. Що підтверджується її власноручною розпискою (а.с. довідковий лист до справи). Таким чином, судом були вчинені всі належні та необхідні дії для повідомлення позивача про судове засідання, призначене на 10.00 годин 22 грудня 2016 року. Однак, зазначені обставини залишились поза увагою апеляційного суду Волинської області при постановленні ухвали від 11 грудня 2017 року.

Крім того, окремої уваги заслуговує висновок апеляційного суду Волинської області щодо подання 10 лютого 2017 року позивачем ОСОБА_2 заяви про розгляд справи за її відсутності, з наступних підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви, що позивачем в цивільній справі за позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці є ОСОБА_2.

Також судом встановлено, що судовий збір за подання до суду позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці було сплачено позивачем по справі ОСОБА_2 (а.с. 1).

Однак, як прямо вбачається із письмових матеріалів справи, що заяву від 10 лютого 2017 року про зменшення позовних вимог та розгляд справи за відсутності позивача було підписано ОСОБА_1 (а.с. 17)

При цьому, до заяви не додано доказів, що ОСОБА_1 має повноваження на подання заяви та ведення справи від імені ОСОБА_2. Також в суду відсутні докази, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одна і та ж особа.

З метою встановлення обставин щодо виниклих розбіжностей, явка позивача по справі ОСОБА_2 була визнана судом обовязковою. Оскільки виникла обґрунтована необхідність в наданні ОСОБА_2 особистих пояснень з приводу поданої ОСОБА_1 заяви про зменшення позовних вимог та розгляду справи за відсутності позивача.

Однак, ОСОБА_2 в судові засідання систематично не зявляється, виклики суду ігнорує.

Таким чином, зважаючи на те, що в суду відсутні докази, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одна і та ж особа, а ОСОБА_2, яка є позивачем по справі, в судове засідання систематично не зявляється. Внаслідок чого, заява підписана ОСОБА_1 від 10 лютого 2017 року в частині щодо зменшення позовних вимог судом не вирішена, а в частині щодо розгляду справи за відсутності позивача ОСОБА_2 не може бути прийнята судом до уваги. Оскільки підписана невідомою особою.

Однак, апеляційний суд Волинської області при постановленні ухвали від 11 грудня 2017 року на зазначені обставини уваги не звернув взагалі та не дослідив їх.

Крім того, апеляційний суд Волинської області, при скасуванні ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2016 року взагалі не прийняв до уваги та не надав оцінку судовій практиці Європейського суду з прав людини, на яку посилався суд першої інстанції при постановленні вказаної ухвали. А тому взагалі незрозуміло, з яких підстав скасовано ухвалу суду від 20 вересня 2017 року.

При цьому нормами чинного законодавства України не передбачена можливість та процедура оскарження рішень вищестоящих судових органів саме суддями першої інстанції, які виносять рішення у відповідності до вимог процесуального законодавства. Так як суддя як фактично так і законодавчо жодним чином не захищений від такого маніпулювання поняттями та доказами.

Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що для забезпечення умов, за яких у будь-кого із сторін не виникало будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом. З метою усунення будь-яких сумнівів щодо неупередженості судді Ковтуненка В.В. при розгляді даної справи та обєктивного вирішення справи по суті. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення заяви судді Ковтуненка В.В. про самовідвід.

Керуючись ст.ст. 36-40 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Заяву судді Ковтуненка В.В. про самовідвід задовольнити повністю.

Відвести суддю Ковтуненка В.В. від розгляду цивільної справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по розписці.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Ковтуненко