РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2018 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача адвоката ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу № 569/13035/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позов ОСОБА_2 підтримав та просить суд розірвати шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_5, зареєстрований 09 серпня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану міста Рівне, актовий запис № 979; неповнолітню дочку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати з позивачем; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 у розмірі 2500 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позов ОСОБА_2 в частині позовних вимог про розірвання шлюбу визнав та пояснив, що відповідач ОСОБА_5 проти розірвання шлюбу не заперечує. Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, вважає, що суд не може вирішувати це питання, оскільки дочка сторін досягла 14 років і сама визначає своє місце проживання.

Позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнав частково. Не заперечуючи обовязку відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини, вказує на те, що відповідач є інвалідом 3-ї групи і за станом здоровя не працює, а тому неспроможний сплачувати аліменти у тому розмірі, який просить позивач, а саме 2500 гривень щомісячно. Зазначає про те, що відповідач готовий сплачувати аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини своїх доходів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що сторони з 09 серпня 2002 року перебувають у шлюбі, від якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

На теперішній час сторони сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, не мають спільних інтересів і не піклуються один про одного. Неповнолітня дочка сторін проживає разом з матірю.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як слідує з положень статті 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до вимог статті 112 СК України, якою визначено підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що подальше спiльне життя подpужжя i збеpеження шлюбу супеpечило б iнтеpесам позивача, що мають для неї iстотне значення, а тому шлюб мiж стоpонами необхiдно pозipвати.

Дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову в частині позовних вимог про розірвання шлюбу не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому суд вважає, що наявні законні та достатні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в цій частині повністю.

Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, суд визнає їх безпідставними, а позов у цій частині таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, спір щодо місця проживання дитини може бути предметом розгляду лише у тому випадку, коли дитина є малолітньою, тобто, не досягла 14 років (частина друга статті 6 СК України).

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як встановлено судом, дочка сторін ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто, на час розгляду справи досягла віку 15 років, є неповнолітньою, а не малолітньою, і тому, згідно положень частини третьої статті 160 СК України, сама визначає з ким із батьків вона буде проживати. Відповідно, підстави для вирішення судом питання визначення місця проживання дитини в даному випадку відсутні.

Судом також встановлено, що на теперішній час відповідач належної матеріальної допомоги позивачу на утримання дочки ОСОБА_7, яка проживає разом з матірю, в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання. При цьому суд враховує, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь відповідача в утриманні дитини.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення аліментів у сумі 2500 грн представник позивача посилається на те, що дочка сторін ОСОБА_6 є інвалідом з дитинства і потребує постійних додаткових витрат. Потреби на утримання дитини становлять близько 5000 гривень щомісячно, що і обумовило визначення розміру аліментів у сумі 2500 гривень, тобто половини таких витрат.

Що стосується спроможності відповідача сплачувати аліменти саме у такій сумі, представник позивача посилається на те, що відповідач, хоча і є інвалідом 3-ї групи, неофіційно займається підприємницькою діяльністю, від якої має 10-15 тисяч гривень щомісячного доходу. Вважає, що розмір аліментів 2500 гривень на дитину-інваліда спів мірний з можливостями відповідача. Також зазначає про те, що позивач допомагала відповідачу у його підприємницькій діяльності.

Допитана в судовому засіданні за її згодою як свідок позивач ОСОБА_2 суду показала, що відповідач неофіційно працює торговим представником та здійснює реалізацію товару (взуття), від якої має відповідний відсоток. Як приватний підприємець відповідач не зареєстрований, податків не платить, а тому отримані ним кошти є його чистим доходом. З 2015 року до серпня 2017 року вона допомагала відповідачу у його роботі, вела бухгалтерію. Мінімальний щомісячний дохід відповідача становив 10 тисяч гривень, максимальний 25 тисяч гривень. При цьому, свою пенсію з картки відповідач не знімав. На прохання дитини відповідач купив їй на Новий 2018 рік у подарунок мобільний телефон вартістю 5000 гривень. Вказане, на її думку, свідчить про те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у зазначеному нею розмірі. Крім того показала, що відповідач пропонував їй купити автомобіль за тієї умови, що вона забере позов.

На підтвердження своїх показань позивач надала суду копії товарно-транспортних накладних про отримання відповідачем товару (взуття) та платіжних документів ПАТ КБ «ПриватБанк» про поповнення відповідачем карткових рахунків на значні суми, як доказ перерахування коштів від реалізації товару.

На спростування показань позивача та наданих нею письмових доказів відповідач жодних доказів суду не надав.

Згідно статті 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як зазначено у частині третій статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.

Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2).

Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4)

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обовязку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обовязком батьків, тобто матері та батька.

Враховуючи встановлені по справі обставини, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 у розмірі 2500 гривень щомісячно, визнаючи вказаний розмір аліментів справедливим та розумним.

Наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів, судом не встановлена.

Згідно вимог статей 133,137,141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають і понесені нею та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 гривень.

Документальним підтвердження таких витрат є квитанція № 67 від 22 серпня 2017 року (сплата судового збору у розмірі 640,00 гривень) та прибутковий касовий ордер № 21 від 23 серпня 2017 року, квитанція до прибуткового касового ордера № 21 від 23 серпня 2017 року, договір № 7 про надання правової допомоги у формі представництва/захисту від 23 серпня 2017 року та додаток № 1 до нього, розрахунок витрат по правовій допомозі від 30 листопада 2017 року (оплата витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 гривень).

Керуючись ст.ст.141,258,259,264,265,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Шлюб мiж ОСОБА_2 і ОСОБА_5, зареєстрований 09 серпня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану міста Рівне, актовий запис № 979, розірвати.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 23 серпня 2017 року і до повноліття дитини.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рiшення в частинi стягнення алiментiв у межах суми платежу за один місяць пiдлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 3140 (три тисячі сто сорок) гривень 00 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_5, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне рішення складено 23 лютого 2018 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь