Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 643/2472/16-ц

провадження № 61-3082св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в особі представника - адвоката ОСОБА_2, на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року в складі судді Букреєвої І. А. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року в складі суддів: Кругової С. С., Міненкової Н. О., Трішкової І. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,про захист прав споживачів та стягнення шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є вкладником ПАТ «Дельта банк», за яким облікуються кошти згідно наступних угод: депозитна угода № 7013 від 06 вересня 2014 на суму 94 тис. дол. США; депозитна угода № 3493 від 13 жовтня 2014 року на суму 84 500 дол. США; депозитна угода № 3506 від 13 жовтня 2014 року на суму 100 тис. дол. США; депозитна угода № 9802 від 20 жовтня 2014 року на суму 25 тис. євро; депозитна угода № 2337 від 22 жовтня 2014 року на суму 35 тис. дол. США; депозитна угода № 4132 від 21 листопада 2014 року на суму 42 тис. євро. Відповідно до статті 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» власники істотної участі зобов'язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов'язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. На підставі зазначеного на офіційному сайті Національного Банку України у підрозділі сайту «Банківський нагляд» за посиланням «Інформація про власників істотної участі банку», яка є загальнодоступною, вказано, що пов'язані з ПАТ «Дельта банк» особами та власниками істотної частки банку є: фізична особа України - ОСОБА_3, акціонер банку якому належить 70,61 відсотків акцій банку та юридична - особа Каргілл Файненшіал Сервісіз Інтернепіил Інк. (США), якій належить 29,39 відсотків акцій банку.

Посилаючись на те, що відповідач за указаними даними є опосередковано пов'язаний з банком, а саме є власником істотної участі банку, і несе цивільно-правову відповідальність перед вкладниками, оскільки його дії призвели до віднесення банку до неплатоспроможного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування шкоди суму в розмірі 10 461 240 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майнова шкода заподіяна майну фізичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Судом зазначено, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що йому завдано шкоди внаслідок дій ОСОБА_3, а також причинний зв'язок між діями відповідача та відповідною шкодою, у зв'язку із чим відмовив ОСОБА_1 у позові.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом апеляційної інстанції також зазначено, що ОСОБА_3 не був стороною договорів банківських вкладів (депозитів), не брав на себе відповідальність за їх виконання, що підтверджує правильність висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в особі представника - адвоката ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано положень частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній від 06 лютого 2015 року, як вказано скаржником), згідно з якими на власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов'язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних. Вказуючи, що бездіяльністю відповідача йому нанесена шкода, у розмірі суми вкладів, які він не може отримати за мінусом гарантованої суми вкладу в розмірі 200 тис. грн, і така шкода має бути відшкодована власником істотної частки банку - ОСОБА_3 Свої доводи скаржник аргументує також обставинами, що встановлені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2015 року у справі № 826/15959/15, якою, на думку скаржника, встановлені обставини, що мають значення для вирішення спору в даній справі.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є вкладником ПАТ «Дельта Банк».

За ОСОБА_1 облікуються кошти згідно наступних угод: депозитна угода № 7013 від 06 вересня 2014 на суму 94 тис. дол. США; депозитна угода № 3493 від 13 жовтня 2014 року на суму 84 500 дол. США; депозитна угода № 3506 від 13 жовтня 2014 року на суму 100 тис. дол. США; депозитна угода № 9802 від 20 жовтня 2014 року на суму 25 тис. євро; депозитна угода № 2337 від 22 жовтня 2014 року на суму 35 тис. дол. США; депозитна угода № 4132 від 21 листопада 2014 року на суму 42 тис. євро.

ПАТ «Дельта Банк» не виконав своїх зобов'язань за указаними договорами, внаслідок чого позивач не отримав належні йому грошові кошти, не міг ними володіти та розпоряджатися на власний розсуд, оскільки 03 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію і розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції від 06 лютого 2015 року, чинній станом на момент віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних) на власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов'язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.

Покладення відповідальності за зобов'язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції, не є автоматичним. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників.

Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв'язку між невиконанням зобов'язань та заподіяною шкодою.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що йому завдано шкоди внаслідок дій ОСОБА_3, а також причинний зв'язок між діями та/або бездіяльністю відповідача та спірною шкодою.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_1 не було доведено завдання йому шкоди внаслідок дій чи бездіяльності ОСОБА_3, що є процесуальним обов'язком позивача, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не враховано положень частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції відносно недоведеності позивачем тих підстав, з яким пов'язується можливість застосування указаної норми закону.

Доводи касаційної скарги щодо встановлення обставин, які мають значення для вирішення спору в даній справі,постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2015 року, у справі № 826/15959/15 не заслуговують на увагу з огляду на те, що в указаній адміністративній справі розглядався адміністративний позов ОСОБА_4 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ПАТ «Дельта Банк», про визнання незаконними рішень та зобов'язання вчинити дії. За наслідками такого розгляду не було установлено обставин, які мають значення для вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів та стягнення шкоди, зокрема не установлено жодних обставин щодо дій чи бездіяльності ОСОБА_3, завдання шкоди ОСОБА_1 або причинного зв'язку між указаним.

Зазначені доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених адміністративним судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в особі представника - адвоката ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року та ухвалуапеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик