ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 320/7518/16-ц

провадження №61-30847св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року, ухвалене у складі судді Горбачової Ю. В., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Полякова О. З., Воробйової І. А., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Міністерства оборони України з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан з 21 вересня 1986 року по 1 жовтня 1987 року. При виконанні службового обов'язку отримав осколкові поранення голови, які призвели до контузії головного мозку і рубців на правій вилицевій ділянці та підборідді.

Зазначає, що поранення призвело до розвитку багатьох хвороб, неврозу, у нього постійно виникає головний біль, який посилюється при фізичному навантаженні, запаморочення, похитування при ходінні, погіршився слух, він відчуває дискомфорт у області серця, страждає від набряків нижніх кінцівок. Тривалі лікування дають лише тимчасове полегшення. Внаслідок цього він позбавлений можливості жити повноцінним життям, не може допомогти своїй родині, відчуває страждання та розпач.

На підставі викладеного просив стягнути з відповідача 100 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнено з Міністерства оборони України на користь позивача 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди та в дохід держави - 1 378 грн судового збору.

Суд мотивував своє рішення тим, що отримані позивачем захворювання та інвалідність пов'язані з проходженням військової служби; заподіяну позивачу моральну шкоду повинне відшкодувати Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, та визначив розмір відшкодування з урахуванням тривалості, характеру та глибини страждань позивача, ступеню втрати працездатності внаслідок отриманої під час проходження військової служби травми.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його законність та обґрунтованість.

У червні 2017 року Міністерство оборони України звернулося з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що позивач отримав поранення під час військової служби в Радянській армії в Демократичній Республіці Афганістан у 1986-1987 роках. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який визначає, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної шкоди провадиться у встановленому законом порядку, набув чинності 20 грудня 1991 року. Законодавством, чинним на час проходження позивачем військової служби, питання відшкодування моральної шкоди врегульоване не було. Україна не є правонаступником армії СРСР, а Міністерство оборони України - правонаступником Міністерства оборони СРСР. Крім того, чинним законодавством України, яке регулює соціальний і правовий захист військовослужбовців, їх пенсійне забезпечення, встановлені додаткові соціальні гарантії, спрямовані на компенсацію шкоди, заподіяної здоров'ю військовослужбовців у зв'язку з проходженням військової служби, тому підстави для додаткового відшкодування моральної шкоди у таких випадках відсутні.

З урахуванням наведеного заявник вважає, що висновки судів про наявність підстав для задоволення позову є необґрунтованими.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан з 21 вересня 1986 року по 1 жовтня 1987 року, що підтверджується записом у графі № 13 послужного списку першого екземпляру особово-пенсійної справи Т№-48122 та копією військового квитка.

Згідно з витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 2088 від 9 червня 2015 року) ОСОБА_4 при виконанні обов'язків військової служби в Демократичній Республіці Афганістан отримав осколкові поранення голови, наслідком яких стали контузія головного мозку та рубці (на правій вилицевій ділянці та на підборідді зліва), які у подальшому призвели до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної контузії головного мозку (1986 року) у вигляді посттравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., прогресуючий, кризовий перебіг з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією з частими судинними кризами змішаного характеру, мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю, посттравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженого вестибуло-атактичного синдрому, центральної вестибулярної дисфункції ІІІ ст., стійко вираженого цефалічного синдрому, вираженого астено-тривожно-невротичного синдрому.

З посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 6 серпня 2015 року, суди встановили, що ОСОБА_4 є інвалідом ІІІ групи.

III група інвалідності встановлена позивачу 3 серпня 2015 року у зв'язку з отриманою травмою, яка пов'язана з проходженням військової служби, що підтверджується копіями виписки з акта огляду МСЕК серія АВ № 0280944, довідки до акта огляду МСЕК.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з їх обґрунтованості, наявності причинно-наслідкового зв'язку між завданою моральною шкодою і проходженням військової служби та, як наслідок, покладення відповідальності за таку шкоду на Міністерство оборони України.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими.

Оцінюючи характер та правову природу правовідносин, щодо існування яких між ним і Міністерством оборони України наполягає позивач, суд має врахувати фактичні обставини справи та норми законодавства, які підлягають застосуванню до відповідних правовідносин.

Правовою підставою пред'явленого позову позивач, крім іншого, визначив положення статей 23, 170, 1167 ЦК України.

ОСОБА_4 вважає, що між ним і відповідачем існують цивільні правовідносини, а факт порушення належних йому цивільних прав та інтересів зумовлює його право на пред'явлений цивільний позов.

Проте правові підстави для такої оцінки відсутні.

Згідно зі статтею 1 ЦК Україницивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За загальним правилом пункту 9 частини другої статті 16 ЦК Українивідшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно зі статтею 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Моральна шкода за загальним правилом відшкодовується потерпілій особі її заподіювачем, між якими існують відносини, що за усіма критеріями відповідають вимогам статті 1 ЦК України, якщо окремим законом на такі відносини, які не є цивільними за визначенням, не поширюються правила цього Кодексу в субсидіарному порядку. Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів й застосовується за умови наявності усіх умов (підстав) притягнення особи до цивільно-правової деліктної відповідальності, в якій деліктом є цивільне правопорушення. Такими умовами є протиправність в діях заподіювача, наявність шкоди (в цьому випадку моральної), вина, окрім випадків, коли шкоду завдано органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, причинний зв'язок між настанням шкоди у потерпілої особи та протиправними діями заподіювача.

Як наполягає позивач, шкоду його здоров'ю завдано під час перебування на військовій службі у Збройних Силах СРСР.

Відносини, пов'язані з проходженням військової служби у Збройних Силах СРСР, за критеріями статті 1 ЦК Українине є цивільними, оскільки не засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності (відокремленості) їх учасників.

Такі відносини за правовою природою є публічно-правовими, оскільки пов'язані з проходженням одного з видів публічної служби, а тому шкода, завдана під час проходження публічної служби, не підлягає відшкодуванню за загальними правилами цивільного права.

За часовим критерієм шкоду позивачу завдано за існування іншої держави, якою ухвалювалися імперативно-владні розпорядження щодо прийняття його на військову службу, її проходження та щодо інших умов перебування на ній.

Враховуючи, що відносини за участю позивача не є цивільними, на них не можуть бути поширені правила пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо поширення його положень на ті права і обов'язки, що виникли після набрання цим Кодексом чинності.

У статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

Також Верховним Судом враховано, що відносини за участю позивача не є цивільними, а є відносинами, що засновані на владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, до таких відносин цивільне законодавство застосовується лише в тому випадку, якщо це встановлено законом (частина друга статті 1 ЦК України). За відсутності окремої вказівки в спеціальному законі правила цивільного законодавства не підлягають субсидіарному застосуванню до відносин, які не є цивільними за своєю правовою природою, в тому числі це стосується і відносин за участю позивача.

Військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються правами і пільгами, передбаченими цими законами, в тому числі мають право на компенсаційні та інші виплати, пов'язані із погіршенням стану здоров'я, пов'язаного із виконанням обов'язків військової служби.

Законодавство, що було чинним на час отримання позивачем ушкодження здоров'я (1986-1987 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди особі, зокрема й у подібних правовідносинах.

Встановивши, що захворювання, які стали підставою для встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, отримані ним під час проходження військової служби у складі Радянської армії на території Демократичної Республіки Афганістан у 1986-1987 роках, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов безпідставних і необґрунтованих висновків про застосування до цих правовідносин норм законодавства, чинних на день звернення позивача до суду, а також, щодо існування підстав для покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке утворене після отримання позивачем шкоди здоров'ю.

За результатами розгляду справи судами не встановлено ознак протиправності у діях або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв'язку між хворобами позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Збройних Силах СРСР, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України, а так само рішеннями, діями або бездіяльністю держави Україна.

Верховним Судом враховано факт відсутності спеціального закону або міжнародного договору щодо правонаступності держави Україна, а відповідно й її Міністерства оборони України, у відносинах за участю позивача.

Оскільки законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я, не містило положень щодо обов'язку з відшкодування моральної шкоди, підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому безпідставним є застосування апеляційним судом до спірних правовідносин правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14.

Приймаючи дану постанову, Верховний Суд України зазначив, що на правовідносини, які виникли у 2008 році, поширюється положення статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», відповідно до якої Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Отже, обов'язок держави відшкодовувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Зазначений правовий висновок Верховного Суду України не стосується правовідносин, які виникли між сторонами у справі, що переглядається.

Крім того, вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги, що Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено спеціальні гарантії захисту прав військовослужбовців на медичне обслуговування, лікувально-профілактичні заходи, санаторно-курортне обслуговування, необхідні для відновлення здоров'я чи підтримання його в задовільному стані.

З урахуванням зазначеного висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог є помилковими, оскільки до таких висновків суди дійшли з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв'язку неправильним застосуванням судами попередніх інстанції норм матеріального права, касаційний суд відповідно до статті 412 ЦПК України задовольняє касаційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Україниу разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судових збір».

У разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакціях Закону, чинних на час подання апеляційної скарги та касаційної скарги, за подання апеляційної скарги у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 606,32 гривень, а касаційної скарги - 661,44 гривень.

За таких обставин судові витрати, понесені Міністерством оборони України за подання апеляційної скарги та касаційної скарги, у загальному розмірі 1 267,76 гривень підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року скасувати.

ОСОБА_4 у задоволенні позову до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати, понесені Міністерством оборони України у зв'язку з поданням апеляційної скарги у розмірі 606,32 гривень та касаційної скарги у розмірі 661,44 гривень, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О.Кузнєцов

О. В.Ступак

Г. І.Усик