Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №337/2722/17 Головуючий у 1 інстанції Гнатик Г.Є.
Провадження № 22-ц/778/833/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Капшурова Юлія Валеріївна про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Капшурова Ю.В. про визнання недійсним договору дарування.

В позові зазначала, що вона постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 з чоловіком ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Наприкінці 2008 року її онук ОСОБА_5 запропонував свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, медичним препаратами, для чого просив укласти відповідний договір, за умовами якого після її смерті він отримає у власність 1/2 частину вказаної трикімнатної квартири. 1/2 частина квартири складається з: 1/4 частини квартири, яка була отримана при приватизації, 1/4 частини, яку вона отримала у спадщину після померлого чоловіка. 1/4 частина вказаної квартири належить її дочці ОСОБА_8 і 1/4 частина належить онуку ОСОБА_9, які у квартирі не проживають, а проживають у м. Вінниця.

25.12.2009 року ОСОБА_3 уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Капшуровою Ю.В., зареєстрований в реєстрі за №180. Відповідно до вказаного договору дарування ОСОБА_3, 25.12.2009 року звернулася з письмовою заявою до приватного нотаріуса Капшурової Ю.В. про укладання між нею та онуком - відповідачем по справі, саме договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Наприкінці 2016 року її виселили з квартири з речами та заборонили туди повертатися. На теперішній час вона проживає у своєї доньки ОСОБА_10 на дачі. Таке вчинив онук ОСОБА_5, який повідомив їй, що квартиру вона йому подарувала. Вона не могла згадати такої обставини, оскільки страждає на хронічні хвороби, запаморочення, постійно перебуває на лікуванні у шпиталі. У лютому 2017 року вона пішла до нотаріуса, до якого її возив онук ОСОБА_5 та отримала копію договору дарування. З договору вона дізналася, що подарувала онуку свою 1/2 частину квартири і у договорі не йде мова про її домовленість з онуком. На час укладання договору їй виповнилося 82 роки, в силу свого похилого віку та стану здоров'я вона не розуміла насправді, що підписала. Оскільки вона помилялася щодо правової природи правочину, просила суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_1 з чоловіком ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у трикімнатній квартирі, у якій їй на праві власності належала 1/4 частина після приватизації житла. Після смерті чоловіка, на підставі свідоцтва про право на спадкування, ОСОБА_3 стала власницею ще 1/4 частини квартири. Крім того, у вказаній квартирі1/4 частина належить ОСОБА_8 і 1/4 частина належить ОСОБА_9, частки кожного у квартирі були встановлені рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.11.2009 року.

25.12.2009 року ОСОБА_3 подарувала, належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 онуку ОСОБА_5

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

З викладеного вище вбачається, що на час укладання договору дарування, хоч позивачці і виповнилося 82 роки, але вона добре себе почувала, оскільки жодного доказу у спростування встановлених судом обставин, станом на грудень 2009 року, позивачкою не надано.

Суд вірно зазначив, що позивачем не надано жодного доказу у частині того, що через свій вік, вона не розуміла який саме договір укладає.

Встановлено, що у квартирі ОСОБА_3 належала 1/2 частина, з АДРЕСА_1 ОСОБА_3 знялася сама з реєстраційного обліку, сама, з онуком ОСОБА_5 ходила у відповідний орган з приводу реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, що встановлено у судовому засіданні з пояснень свідків та не спростовано позивачкою. На теперішній час позивачка має житло, у якому зареєстрована, але проживає у дочки за своєю волею. Жодних перешкод у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1, ніхто не чинить, оскільки доказів протилежного, позивачкою не надано.

Крім того, у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 проживала до вересня 2015 року, потім сама виїхала з квартири, разом з онукою, сама збирала свої речі, що свідчить про фактичну передачу спірного нерухомого майна обдарованому. Після переїзду, у листопаді 2015 року ОСОБА_3 сама зареєструвалася у квартирі АДРЕСА_1.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Всупереч вказаному вище, позивачкою не доведено суду жодної із вказаних обставин, відповідно до ст.. 10,60 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення судового рішення).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_5, був укладений 25.12.2009 року. З позовом до суду позивачка звернулася 28.07.2017 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ст.. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апеляційна скарга не містить доказів та обставини на спростування висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: