Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/2658/18
Провадження №: 2/332/1304/18
13 листопада 2018 р. Заводський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого-судді Андрюшиної Л.А., за участю секретаря судового засідання Ковтуна В.І., розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Запоріжжя цивільну справу № 332/2658/18 (провадження 2/332/1304/18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації,-
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації.В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач на підставі договору дарування посвідченого 28 вересня 2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Студенцовою О.О., є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності на підставі зазначено договору дарування зареєстровано позивачем в установленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Але, за вказаною адресою на теперішній час значиться зареєстрованим та проживає відповідач ОСОБА_3, який раніше користувався квартирою за згодою попереднього власника. На сьогодні відповідач без відповідної правової підстави продовжує проживати у квартирі, чим порушує право позивача на володіння, користування і розпоряджання нею. На неодноразові вимоги позивача звільнити квартиру у добровільному порядку відповідач жодним чином не реагує та відмовляється звільняти квартиру. Крім того, позивач, як власник житла, повинен нести всі витрати пов»язані з утриманням будинку, сплатою житлово-комунальних послуг, якими фактично користується відповідач. З березня 2017 року по червень 2018 року відповідач не мешкав у квартирі, але на теперішній час знову продовжує періодично в ній проживати та повністю звільнити квартиру і передати ключі від неї категорично відмовляється, чим порушує правапозивача як власника. У зв'язку з цим позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 із зазначеної квартири, та зняти його з реєстрації за вище вказаною адресою.
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та в їх обґрунтування надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначив, що відповідач ОСОБА_3 не є його родичем, дозвіл на реєстрацію і проживання у квартирі відповідач отримав від бабусі позивача близько двадцяти років тому. Як законний власник квартири позивач має намір використовувати її для проживання своєї сім'ї. Реалізувати повноваження власника йому перешкоджає відповідач, ОСОБА_3, оскільки продовжує мешкати у квартирі, не несе жодних витрат на її утримання, добровільно звільнити квартиру не бажає. Більш того, відповідач веде аморальний спосіб життя, часто перебуває у стані алкогольного сп'яніння, внаслідок чого квартира є занедбаною, із неї зникли навіть прилади обліку холодної і гарячої води. Позивач, маючи на утриманні двох малолітніх дітей, вимушений жити в орендованому житлі, замість того, щоб користуватися власною квартирою.
Відповідач ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з'явився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місцесудового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, вустановленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ОСОБА_3, останній значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1, на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверт було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання. Разом з тим, відповідач повідомлялася своєчасно та належним чином в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача ОСОБА_3 було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 31.10.2018 року. Крім того, судова повістка з викликом до суду була вручена відповідачеві особисто позивачем. Але, відповідач до суду жодного разу не з?явився, причини своєї неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечував.
Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про зхахист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Судом встановлено, що 28 вересня 2016 року між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Студенцовою О.О., за реєстром номером 1528, відповідно до умов якого ОСОБА_5 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 в установленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна номер 69586742 від 03.10.2016 року.Таким чином, судом на підставі наданих позивачем допустимих та достовірних доказів встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником вище вказаної квартири, яка належить йому на праві приватної власності.
Згідно з відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 0171/7312 від 28.08.2018 року відповідач, ОСОБА_3, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою: АДРЕСА_1 з 16.05.2002 року по теперішній час(а.с.16).
Відповідно до довідки від 05 жовтня 2018 року, виданої об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Тенісна 7" відповідач ОСОБА_3 станом на 05 жовтня 2018 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 та порушує громадський порядок(а.с.36).
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є дружиною позивача, мають двох малолітніх дітей. Відповідача ОСОБА_3 вона не знає, бачила його один раз, коли разом із позивачем приходила до квартири. Разом з відповідачем у квартирі, що належить на праві власності її чоловікові, знаходилися невідомі їй особи, які перебували у стані алкогольного сп'яніння. Внаслідок того, що відповідач проживає у квартирі та добровільно звільнити її не бажає, вона з чоловіком та дітьми не може вселитися у цю квартиру, оскільки вважає, що проживання у квартирі, допоки там знаходиться відповідач, є неможливим, так як в ній відсутні умови для проживання. Зараз вона з чоловіком та дітьми проживають у квартирі, яку орендують, так як спільне проживання з відповідачем є неможливим.
Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386,391 ЦК України.
Об»єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира(ст.379,382 ЦК України). Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним в будинку(квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім»ї власника користуватися житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім»ї власника будинку(квартири) на користування цим житлом та обсяг прав залежить від виникнення у власника будинку(квартири) права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок(квартиру) припиняє право членів сім»ї на користування цим будинком.Таким чином, права членів сім»ї власника житла (будинку, квартири) на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку(квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника житла.
Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Предмет доказування позивача у такій категорії справ визначений постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року. Так, згідно з пунктом 33 згаданої постанови відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 та своєї згоди на проживання у ній відповідача ОСОБА_3 він не надавав. Право користування вказаною квартирою виникло у відповідача раніше зі згоди бабці позивача ОСОБА_5 - попереднього власника квартири. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на житло, а отже, припинення права власності попереднього власника припиняє право користування осіб, які вселилися до житла за його згодою.
Фактичне проживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі підтверджується довідкою голови комітету ОСББ «Тенісна 7» від 05 жовтня 2018 року, а також було підтверджено показаннями свідка ОСОБА_6, що судом оцінюється як достатня підстава для визнання порушеним права позивача на користування квартирою, оскільки його реалізація за таких умов є істотно ускладненою.
Згідно ч.4,5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.Частина 1 статті 109 ЖК передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Згідно з частиною 3 статті 116 ЖК осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 після відчуження квартири попереднім власником ОСОБА_5 не набув самостійного права на житло на підставах, передбачених законом, та позивач своєї згоди на подальше проживання відповідача у квартирі не надавав, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині виселення відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідач не є співвласником зазначеної квартири та не є членом сім»ї нового власника ОСОБА_2, а отже їх спільне проживання суперечить інтересам сім»ї позивача.
При вирішенні позову в частині вимог про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, суд виходить з наступного.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз зазначеної норми матеріального права дає змогу стверджувати, що зняття з реєстрації місця проживання є наслідком відповідного судового рішення, зокрема про виселення, тому окрема вимога про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою задоволенню не підлягає.
Крім того, суд наголошує, що відповідач у цій справі не є тією особою, яка повинна відповідати за позовною вимогою про зняття з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до статті 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 02 березня 2016 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
При цьому, при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість часткового задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 9, 150,156 ЖК України, ст.ст.16, 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 259, 263-265, 268,274,280-282 ЦПК України, суд ,-
Позов ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової катки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової катки платника податків НОМЕР_2) про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Відмовити ОСОБА_2 у задоволені решти частини позовних вимог.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено та підписано суддею 19.11.2018 року
Суддя Андрюшина Л.А.