П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року місто Маріуполь

справа № 242/4919/16-ц

провадження № 22-ц/804/478/18

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Попової С.А.

секретар судового засідання Єфремова О.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року у складі судді Пирогової Л.В., повний тест рішення складено 18 грудня 2017 року

в с т а н о в и в:

31 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного майна та стягнення грошової компенсації за належну їй частину.

Позовна заява мотивована тим, що фактичні сімейні відносини між сторонами розпочались з лютого 1998 року.

В 2002 році відповідач вступив до Автогаражного кооперативу «Хімік-2», який розташовано у м. Авдіївка на вул. Чапаєва 14, та на їхні спільні кошти були придбані будівельні матеріали, повністю внесено пайовий внесок та здійснено будівництво гаражного боксу НОМЕР_1, яким вони спільно користувались до 2014 року.

З 06 листопада 2004 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

В 2006 році вони з відповідачем на спільні кошти в сумі 7 000 грн, що на той час було еквівалентом 1 500 доларів США, придбали недобудований гаражний бокс НОМЕР_2 в Автогаражному кооперативі «Хімік-2», за який повністю внесли пайовий внесок, добудували та спільно користувались до 2014 року. В 2014 році шлюб між нею та відповідачем розірвано. На теперішній час вона не може користуватись зазначеними гаражними боксами, бо їй перешкоджає відповідач.

Право власності на зазначені гаражні бокси не оформлювалось та інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майном не вносилася з вини відповідача, у зв'язку з чим вона позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ спільного сумісного майна.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року Автогаражний кооператив «Хімік-2» залучений до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Посилаючись на вищезазначені обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю та ведення спільного господарства з лютого 1998 року по 06 листопада 2004 року, визнати за нею право як співзабудовника на ? частину збудованого за час спільного проживання з відповідачем, але не зареєстрованого об'єкта незавершеного будівництва гаражного боксу за НОМЕР_1, та право як співзабудовника на ? частину збудованого за час шлюбу з відповідачем гаражного боксу НОМЕР_2, що знаходяться в Автогаражному кооперативі «Хімік-2», стягнувши з відповідача грошову компенсацію за частину спільного майна в сумі 47 736 грн, тим самим припинивши її право в спільній сумісній власності на гаражні бокси НОМЕР_1 та НОМЕР_2, та відшкодувати судові витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів та у судовому засіданні не знайшло підтвердження того, що гаражні бокси НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходяться в Автогаражному кооперативі «Хімік-2», є власністю відповідача, оскільки право власності не зареєстровано та правовстановлюючі документи на них відсутні, а тому не можуть бути предметом поділу як спільне сумісне майно подружжя.

01 січня 2017 року позивач ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

Судом не повно з'ясовано обставини, що мали значення для вирішення справи, а саме, чи сплачувались відповідачем пайові внески за гаражні бокси, коли було завершено їх будівництво, на підставі чого ОСОБА_2 набув право користування гаражними боксами, за які кошти сплачувались внески та здійснювалось будівництво гаражних боксів, та чи мав відповідач дохід, що забезпечував їх сплату.

Протягом судового розгляду не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Неправильно застосував норми матеріального права.

Залучивши до участі у справі в якості третьої особи Автогаражний кооператив «Хімік-2», суд допустив до участі представника цієї юридичної особи без належних повноважень.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

На підставі Указу Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України №297/2018 від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів» Апеляційний суд Донецької області ліквідовано, утворено Донецькій апеляційний суд, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду, а суддів переведено на роботу на посадах суддів Донецького апеляційного суду, до якого також передано цивільні справи та матеріали ліквідованого суду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4, представник третьої особи Автогаражного кооперативу «Хімік-2» в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток, причини неявки в судове засідання не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю та ведення спільного господарства з лютого 1998 року по 06 листопада 2004 року.

Відмовляючи в задоволенні вказаних вимог, суд першої інстанції зазначив, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 01 січня 2004 року, а тому такий факт може бути встановлений судом лише з моменту набрання чинності зазначеної норми закону, тобто з 01 січня 2004 року.

Стосовно періоду з 01 січня 2004 року по 06 листопада 2004 року перебування у фактичних відносинах сторін без шлюбу, суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем та її представником не надано доказів, які б підтвердили факт її проживання з відповідачем однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, проживання та реєстрацію за однією адресою, існування між ними фактичних шлюбних відносин, виникнення між ними взаємних прав та обов'язків у зв'язку із сумісним проживанням та в чому саме полягав їх спільний побут, ведення спільного господарства, який був спільний дохід, та як він розподілявся.

Такий висновок апеляційний суд вважає правильним та таким, що відповідає встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення), кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі частини 1 ст. 57 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно частини 2 вказаної статті ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України(в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення), докази повинні бути належними тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування та відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 06 листопада 2004 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, якій розірвано на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 29 вересня 2015 року.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Пленум Верховного суду України у постанові № 5 від 28 червня 1991 року «Про практику розгляду судами справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз'яснив, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.

Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток подружжя в спільній власності на пай і гараж, суд бере до уваги вкладення на це майно, зроблені ким-небудь із подружжя за рахунок роздільної власності.

Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв'язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.

При цьому, при переході гаража у власність іншої особі, вказана особа повинна отримати рішення виконавчого органу відповідної ради про переоформлення гаража саме на неї та згоду гаражно-будівельного кооперативу на оформлення права власності цієї особи на гараж.

Відповідно до інформації, яка надана Автогаражним кооперативом «Хімік-2», у ОСОБА_2 відсутнє право власності на гаражні бокси НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про поділ гаражних боксів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 та визнання за позивачкою право власності на ? їх частину, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що гаражні бокси НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходиться в Автогаражному кооперативі «Хімік-2» є власністю відповідача, оскільки право власності не зареєстровано та правовстановлюючі документи на них відсутні, що не заперечується самою позивачкою по справі ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги щодо неповноти з'ясування обставин, що мають значення для справи, а саме: строки завершення будівництва гаражних боксів, сплати за них пайових внесків, використання придбаних позивачем будівельних матеріалів, укладання договорів про користування гаражними боксами та інші, апеляційний суд визнає необгрунтованими, оскільки відповідач вступив до кооперативу в 1998 році та набув право користування гаражним боксом НОМЕР_1 ще до реєстрації шлюбу з позивачкою.

Документи, які б свідчили про придбання гаражних боксів та/або будівельних матеріалів для будівництва гаражних боксів, суду надані не були.

На теперішніх час відповідач за власним бажанням вийшов з членів Автогаражного кооперативу «Хімік-2» та втратив право користування гаражним боксом НОМЕР_1. Доказів, що гаражні бокси були у власності відповідача суду не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не надано оцінки доказам, що підтверджують заявлені позовні вимоги: погашення боргу по кредитному договору, спільним фотографіям позивача та відповідача, показанням свідків, які підтвердили сумісне проживання з лютого 1998 року, суперечать викладеним в судовому рішенні мотивам відмови в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушень судом першої інстанції норм матеріального права, неправильного тлумачення закону та незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Суд першої інстанції правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст. 89, 263, 264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволення вимог позивача.

Суд обгрунтовано послався на те, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 01 січня 2004 року, а тому такий факт може бути встановлений судом лише з моменту набрання чинності зазначеної норми закону, тобто з 01 січня 2004 року, в той час як позивачка просила встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю з лютого 1998 року.

Крім того, судом встановлено, що до березня 2003 року відповідач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с.145 т. 1)

Щодо періоду з 01 січня 2004 року по 06 листопада 2004 року перебування у фактичних відносинах сторін без шлюбу, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність доказів, які б підтвердили факт проживання позивачки з відповідачем однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем в суді апеляційної інстанції не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахування встановленого, апеляційний суд дійшов висновку, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд діяв відповідно до вимог матеріального та процесуального закону

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених у справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2018 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

С.А. Попова