Справа №345/74/17
Провадження № 2/345/21/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючої - судді Кардаш О.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення 252 000,00 грн. боргу. Свої вимоги мотивував, тим 12.09.2008 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 26000,00 грн., які зобовязався повернути до 15.09.2009 року. 12.11.2008 року відповідач вдруге отримав від ОСОБА_3 26000,00 грн., які зобовязався повернути до 11.11.2009 року.

09.09.2010 року ОСОБА_3 знову позичив відповідачу 200 000,00 грн., які відповідач зобовязався повернути до 09.09.2011 року. ОСОБА_3 зазначав, що знав відповідача з позитивної сторони, як чоловіка порядного, чесного, надійного. Проте з часу надання коштів відповідач жодної копійки не повернув. А на даний час взагалі відмовляється від повернення коштів. Оскільки ОСОБА_3 позичив відповідачу грошові кошти в сумі 252000,00 грн., то вказана сума коштів має бути стягнута з відповідача в примусовому порядку.

ОСОБА_3 зазначав, що, починаючи з 2013 року, він тяжко захворів. Зокрема йому було виставлено діагноз: Залишкові явища перенесеної ТіП у вигляді правобічного геміпарезу, елементів моторної аерозії.ДЕППст. з вести було-тактичним синдромом. Внаслідок захворювання ОСОБА_3 був змушений проходити відповідні медичні обстеження, курси лікування. Ці обставини зумовили витрачання часу на забезпечення можливості відновлення стану здоровя і цілком відвернули увагу від питання примусового стягнення коштів. Однак стан здоровя у ОСОБА_3 тільки погіршувався. За таких обставин ОСОБА_3 з поважних причин пропустив строк звернення з позовом до суду, а тому просив поновити йому строк позовної давності та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 252 000,00 грн. боргу.

Після відкриття провадження у справі 11.04.2017 року ОСОБА_3 помер. Ухвалою суду від 16 травня 2017 року провадження в даній справі було зупинено до залучення правонаступників ОСОБА_3. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 02.11.2017 року замінено первісного позивача ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та залучено до участі в справі ОСОБА_1, як правонаступника ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву, згідно якої позов підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача подав до суду заяву, згідно якої не заперечує проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позов визнає частково в частині 200 000,00 грн., в частині позовних вимогах по розписках від 12.09.2008 року та 12.11.2008 року позов не визнає. Просить застосувати строк позовної давності згідно поданої заяви від 16.03.2018 року. Так, у заяві від 16.03.2018 року (а.с.128) відповідач зазначив, що строк позовної давності щодо вимог, викладених у розписці від 12.09.2008 року сплив 16.09.2012 року, по розписці від 12.11.2008 року 13.11.2012 року, а по договору позики від 09.09.2010 року у вересні 2014 року. Тому відповідач просить застосувати позовну давність, що є підставою для відмови у позові.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Згідно підпункту 9 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.09.2008 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 26000,00 грн., які зобовязався повернути до 15.09.2009 року (а.с.4,122). 12.11.2008 року відповідач знову отримав від ОСОБА_3 26000,00 грн., які зобовязався повернути до 11.11.2009 року (а.с.5, 123).

09.09.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв 200 000,00 грн., дану суму ОСОБА_2 зобовязався повернути ОСОБА_3 до 09.09.2011 року (а.с.7). Факт передання грошових коштів на підставі даного договору позики підтверджується розпискою від 09.09.2011 року (а.с.6,124), яка міститься в матеріалах справи.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд приходить до висновку, що сторонами були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики. Тобто розписки, які містяться в матеріалах справи, підтверджують факт передачі ОСОБА_3 та отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи . Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Покликання відповідача, що ним повернуто борг на підставі розписок від 12.09.2008 року та від 12.11.2008 року є голослівними та не підтверджені належними доказами. Натомість в матеріалах справи містяться оригінали розписок (а.с.122,123,124), що, з урахуванням положень ст.545 ЦК України, свідчить про те, відповідач борг згідно даних розписок не повернув. Крім того, відповідач, вказуючи, що ним повернуто борг на підставі розписок від 12.09.2008 року та від 12.11.2008 року, одночасно просить застосувати до цих вимог строк позовної давності, що є взаємовиключними підставами для відмови у позові. Вказане свідчить, що відповідачем фактично визнається та обставина, що борг згідно даних розписок ним не повернуто.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача 252 000,00 грн. боргу є обґрунтованими.

Щодо пропуску строку позовної давності. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст.ст.256,257,261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, цивільним законодавством встановлено можливість поновлення строку позовної давності за умови доведення поважності причин його пропуску.

Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

З долучених до позовної заяви копій медичних документів (а.с. 8-23) вбачається, що ОСОБА_3 напротязі тривалого часу перебував на лікуванні. ОСОБА_3 проходив постійні медичні обстеження, курси лікування, а тому питання примусового стягнення коштів з відповідача відійшло на другий план.

З виписок із протоколу ЛКК вбачається, що ОСОБА_3 було виставлено діагноз: Мультиінфарктна деменція. Гіпертонічно-атеросклеротична енцефалопатія з ХПМК, вираженим астено-цефалгічним синдромом, значними когнітивними порушеннями, вираженими симптомами амнезії та агнезії, порушенням функції ходьби. ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду, нездатний до самообслуговування (а.с.24).

Вказаний діагноз, а саме симптоми амнезії, порушення функції ходьби, свідчить про те, що ОСОБА_3, за станом здоровя, з обєктивних причин не мав можливості протягом строку позовної давності реалізувати своє право на звернення з позовом до суду. Важкість перебігу захворювання підтверджується і тим, що ОСОБА_3 помер 11.04.2017 року (а.с.66).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 було пропущено строк звернення з позовом до суду з поважних причин. Таким чином, з метою захисту порушеного права ОСОБА_3 на повернення коштів, слід поновити строк позовної давності.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що дружина ОСОБА_3 ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с.80). 21.12.2017 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 (а.с.113).

Таким чином, ОСОБА_1, прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_3, успадкувала в тому числі грошові кошти, передані її чоловіком-спадкодавцем відповідачеві у позику. За таких обставин ОСОБА_1 набула право вимоги про стягнення боргу на умовах, зазначених у розписках.

Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 252 000,00 грн. боргу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 2520,00 грн. сплаченого судового збору (а.с.1, 132).

На підставі викладеного, ст.ст. 256, 257, 261, 267, 545, 1047-1051, 1216, 1218, 1268,1269 ЦК України та керуючись ст.ст. 19, 78, 81, 141, 158, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Поновити строк позовної давності.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, жительки м.Калуша, вул.В.Стуса,6/58, Івано-Франківської області, 252 000,00 (двісті пятдесят дві тисячі) гривень боргу та 2520,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

СУДДЯ: