Справа № 234/1178/18
Провадження № 2/234/1254/18
05 квітня 2018 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Данелюк О.М.
при секретарі Аксеніної В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу №234/1178/18 за позовною заявою
позивач: ОСОБА_1, що мешкає за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Двірцева, 48-149
відповідач: ОСОБА_2, що мешкає за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Двірцева, 38-99
третя особа: Орган опіки та піклування виконкому Краматорської міської ради, юридична адреса: Донецька область м. Краматорськ площа Миру, 2
про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів,
Обставини справи:
01.02.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування виконкому Краматорської міської ради про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів.
Позовна заява вмотивована тим, що звідповідачкою ОСОБА_2 він має доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З травня 2014 року, у звязку із залишенням позивачкою сімї та проживанням разом з бойовиками так званої «ДНР» у захопленому приміщенні Краматорської міської ради, шлюбні стосунки між подружжям припинились, донька залишилась проживати із батьком. Після звільнення м. Краматорська від окупаційних військових угрупувань, відповідачка виїхала до м. Донецьк. 15.09.2014 року, за його позовом Краматорським міським судом було розірвано шлюб з відповідачкою. Восени 2014 року відповідачка повернулась до м. Краматорська та стала проживати разом із своєю матірю за місцем реєстрації. Позивач жодним чином не перешкоджав спілкуванню дитини із матірю. В жовтні 2017 року, відповідачка, взявши дитину в батька, відмовилась повернути її в сімю. Ця обставина змусила позивача звернутись до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини разом із батьком. З урахуванням деяких фактів, які негативно характеризували батька, судом було відмовлено у задоволенні позову та місце проживання дитини визначене із матірю. Після усунення обставини, за яких суд відмовив у встановленні місця проживання дитини з батьком, позивач вдруге звернувся до суду із позовом про встановлення місця проживання дитини разом із батьком. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26.10.2017 року, залишеним в силі постановою апеляційного суду Донецької області від 21.12.2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовлено повністю. Відповідачка не брала участі в розгляді апеляційної скарги та, як я дізнався пізніш, на час розгляду покинула м. Краматорськ та виїхала до м. Донецьк на окуповану територію України, залишивши дитину зі своєю матірю ОСОБА_4 Він забрав дитину та, дотепер вона проживаю з ним. Згодом, від матері відповідачки ОСОБА_4 він дізнався, що ОСОБА_2 звільнилась з роботи в м. Краматорську та не має наміру повертатись з окупованої території. Орган опіки та піклування в попередніх судових розглядах аналогічних спорів завжди заперечував проти позову та підтримував позицію відповідачки, тому 28.12.2017 року він звернувся до начальника служби у справах дітей Краматорської міської ради із заявою про перевірку факту залишення дитини відповідачкою, її виїзд на окуповану територію України та вжиття відповідних заходів. Листом начальника служби у справах дітей від 03.01.2018 року йому було відмовлено у будь-яких перевірках та вжитті заходів до матері залишеної дитини, оскільки, як на думку, начальника служби, станом на час надання відповіді, апеляційна скарга на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26.10.2017 року, яким відмовлено у встановленні місця проживання дитини із позивачем, перебуває на розгляді апеляційного суду (фактично, апеляційна скарга розглянута 21.12.2017 року та рішення набрало законної сили). Позивач не має повноважень здобути докази залишення відповідачкою підконтрольної державі території України, тому факт проживання дитини з позивачем підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов комісією ОСББ «Наш дім». Окрім залишення дитини матірю вдруге, та фактичного проживання дитини із батьком, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що має постійне місце роботи, де позитивно характеризується. Має достатній стабільний дохід для задоволення матеріальних потреб дитини, має добрі житлові умови, обладнану дитячу кімнату, проживає разом з батьками, які бажають допомагати доглядати дитину під час можливих моментів зайнятості батька по роботі. А перш за все, сімя позивача має позитивний емоційний стан, дитина в сімї окута любовю та піклуванням. В періоди виховання в сімї позивача дитина отримувала повноцінний розвиток, відвідуючи кружки, місця розвитку та розваг, оздоровлюючись на морі і таке інше. На відміну від умов виховання та утримання батьком. Мати не приділяла дитині такого рівня уваги. Окрім дитячого садочку дитина не відвідувала розвиваючих секцій або кружків, вона припинила займатись танцями. Житлові умови сімї, позивачки значно гірші, ніж в батька. В однокімнатній квартирі зареєстровано та раніш проживало 5 осіб. Станом на тепер відповідачка ОСОБА_2 виїхала на окуповану територію Донецької області, залишивши доньку ОСОБА_3, яка проживає із батьком та задоволена більш звичним для неї способом життя в сімї батька. Окрім того, зберігається загроза вивезення відповідачкою або її родичами дитини на окуповану територію України. З початку збройної агресії проти України та порушення територіальної цілісності держави відповідачка не тільки підтримувала, а й усіляко сприяла російським агресорам та колаборантам. В травні 2014 року, під час захоплення м. Краматорськ терористичними угрупуваннями, відповідачка пішла із сімї, залишивши дитину. В період травня липня 2014 року відповідачка ОСОБА_2 допомагала терористам, проживала в захопленій ними будівлі Краматорської міської ради. Разом зі своєю сестрою ОСОБА_5 брала участь у викраденні, катуванні та позбавленні волі позивача. Після звільнення м. Краматорська збройними силами України виїхала до м. Донецька, де проживала до осені 2014 року та знов виїхала й постійно проживає там. Весь час підтримувала та підтримує стосунки з учасниками терористичних угрупувань, та своєю сестрою ОСОБА_5, яка постійно мешкає на окупованій території Луганської області. Зазначені факти підтверджуються електронними доказами в паперовій формі: роздруківками вебсторінок відповідачки та кола її спілкування соціальних мереж «Вконтакте» та «Одноклассники». Світогляд відповідачки та її сімї, який полягає в прагненні порушення територіальної цілісності України та втрати суверенітету вкрай негативно впливають на розвиток дитини, спотворюють цінності та ідеали особистості. Зазначені обставини, підтверджені належними доказами, переконливо свідчать про те, що проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини. Рішенням Краматорського міського суду від 02.06.2017 року у справі №234/5047/17 з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки заробітку щомісяця. Аліменти відраховуються з заробітної плати відповідача та зараховуються на картковий рахунок позивачки, які вона витрачає на власні потреби, а не на утримання дитини. Оскільки фактично дитина проживає разом із батьком та перебуває виключно на його утриманні, підстави для стягнення з позивача аліментів зникли. Отже, оскільки дитина постійно проживає з позивачем та перебуває виключно на його утриманні, відповідачка втратила право на отримання аліментів. Досудове врегулювання спору неможливе у звязку з перебуванням відповідачки на непідконтрольній державі території України.
Просить визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 та припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3, встановлені рішення Краматорського міського суду у справі № 234/5047/17 від 02.06.2017 року.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20.02.2018 провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування виконкому Краматорської міської ради про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів відкрито та призначено попередній судовий розгляд по справі у судовому засіданні на 14.03.2018 року.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 27.03.2018 зазначену цивільну справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 05.04.2018 року.
Від представника позивача ОСОБА_6 надійшла заява, в якій він просить справу слухати без їх участі. Позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.
Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконкому Краматорської міської ради в судове засідання не зявилась, не заперечувала щодо задоволення вимог позивача, про що надали письмові пояснення, вважає, що враховуючи інтереси малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, вікові особливості дитини даного віку, орган опіки та піклування Краматорської міської ради вважає доцільним визначати місце проживання дітей в родині батька, ОСОБА_1.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась. Повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки суду не повідомила, у зв'язку з чим зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив:
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом враховано, що батько дитини має належні матеріально-побутові умови, має можливість утримувати дитину. В помешканні для дитини створено належні умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дитини.
Слід зазначити, що згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч.1, 2 і ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України).
Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.
З 10.06.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15.09.2014 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилась проживати з матірю; спір між батьками щодо визначення місця проживання дітей не виникав.

ОСОБА_1 двічі звертався до Краматорського міського суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3. Рішенням суду у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про визначення місця проживання дитини з позивачем було відмовлено у повному обсязі. Рішенням Краматорського міського суду від 17.12.2014, від 26.10.2017 було визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матірю, ОСОБА_2 (провадження №2/234/5588/14-ц; провадження № 2/234/3757/17).

Батько дитини ОСОБА_1 працює на ПАТ «НКМЗ», сталеплавильний цех №1, має стабільний дохід, з місця роботи характеризується позитивно, має належні матеріально-побутові умови, має можливість утримувати дитину.

Мати дитини, ОСОБА_2, ніде не працює, в місті Краматорську не проживає.

Згідно інформації дошкільного дитячого садочку №72 «Снігуронька» малолітня ОСОБА_3 проживає в родині батька, ОСОБА_1, який займається вихованням, утриманням та розвитком дитини. Мати дитини, ОСОБА_2, тривалий час до дитячого садка не зявляється.

Дитина проживає з позивачем за адресою: Донецька область м. Краматорськ вул. Двірцева, 48-149 та знаходиться на його утриманні.

Відповідно до пояснень виконавчого комітету Краматорської міської ради, як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини від 22.03.2018 року, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають до задоволення, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.

Також судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-НО №718340 від 01.09.2016 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_3, народився 14.10.2011 року, батьками якої записано: батько ОСОБА_1, мати ОСОБА_2.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02.06.2017 року з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 05.04.2017 року й до повноліття, але не менш 30% від прожиткового мінімуму на місяць.

Судом встановлено, що дитина фактично проживає із батьком з грудня 2017 року, тому доказуванню не підлягає.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога диктується положеннями ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст.273 СК України додатково вказую на підстави припинення виплати аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182- 84 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження.

З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім'я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов'язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні, а відповідачка отримує від позивача аліменти на утримання дитини, яка з нею не проживає і не перебуває на її утриманні, що в цілому дає суду підстави для задоволення позову в цій частині та припинення стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3, встановлених рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02.06.2017 року.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141, 258, 259, 263-268, 280, 354 ЦПК України, ст.ст.18, 104-105, 110, 112-115, 141, 150, 160, 161, 179, 180, 192, 273 Сімейного Кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування виконкому Краматорської міської ради про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, на утримання неповнолітньої дитини: утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 05.04.2017 року й до повноліття, але не менш 30% від прожиткового мінімуму на місяць, за рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02.06.2017 року та виконавчим листом Краматорського міського суду Донецької області по справі №234/5047/17 (провадження №2/234/2944/17).

Заочне рішення може бути переглянуте Краматорським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Краматорський міський суд Донецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складене в одному екземплярі в нарадчій кімнаті.

Суддя Краматорського

міського суду ОСОБА_7