Справа № 381/3744/15-ц Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/34/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 14.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Сушко Л.П., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря судового засідання - Опришка П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - Фастівське відділення № 2877 Ощадного банку України, про визнання недійсними кабальних договорів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 19 червня 1997 року між ним та Фастівським відділенням № 2877 Ощадного банку України було укладено кредитний договір № 15, за умовами якого банк зобов'язався надати йому кредит в сумі 5 600 грн. на строк 12 місяців з розрахунку 35 % річних за користування коштами. Проте з цієї суми він отримав лише 2 000 грн. готівкою та 608 грн. на окремий рахунок. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 19 червня 1997 року між ними укладено договір застави квартири, згідно якого позивач передав в заставу банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що укладення даних правочинів було вчинено з порушенням вимог ст. ст. 203, 215, 216, 233 ЦК України всупереч його волі, на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжких для нього обставин, оскільки на той час його батько ОСОБА_3 тяжко хворів та потребував хірургічного втручання, тому отримання кредитних коштів під заставу майна було вимушеним заходом. Крім того, на договорі застави відсутня печатка, а при його укладенні був відсутній офіційний представник банку.

У зв'язку з наведеним, ОСОБА_2 просив суд визнати кредитний договір та договір застави квартири, укладені 19 червня 1997 року між ним та Фастівським відділенням № 2877 Ощадного банку України, недійсними.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не дослідив належним чином наявні у справі докази, а саме, не перевірив чи міг позивач усвідомлювати значення своїх дій на момент укладення оспорюваних правочинів з огляду на їх несправедливі умови. Крім цього, суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про призначення експертизи щодо психічного стану позивача. Також зазначено, що суд відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог не дослідивши усіх обставин справи.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, банк посилався на те, що договори підписані з дотриманням вимог чинного на той час законодавства та відповідали намірам та домовленостям сторін. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами правову та фактичну підставу недійсності договорів, а саме що банк скористався його скрутним сімейним становищем, змінив типовий договір або наполягав на невигідних умовах для позивача. При цьому, свідомо і добровільно прийнявши кредитні кошти в 1997 році позивач звернувся в суд з позовом про визнання недійсними кабальних договорів лише через 19 років, тобто з пропуском строку позовної давності без поважних на те причин.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 19 червня 1997 року між ОСОБА_2 та Фастівським відділенням № 2877 Ощадного банку України було укладено кредитний договір № 15, за умовами якого банк зобов'язався надати йому кредит в сумі 5 600 грн. на строк 12 місяців з розрахунку 35 % річних за користування коштами.

Відповідно до умов договору позичальник зобов'язався одержану позику в сумі 5 600 грн. разом з нарахованими процентами погасити до 9 червня 1998 року (а.с.54-55, 62-65).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 19 червня 1997 року між сторонами укладено договір застави квартири, згідно якого позивач передав в заставу банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.50).

Установлено, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу квартири з прилюдних торгів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання договорів недійсними, оскільки позивачем не доведено, що їх укладення мало місце на вкрай невигідних умовах під збігом тяжких для нього обставин або інших протиправних дій банку, як заявлено в позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України 2004 року).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що укладення правочинів було вчинено з порушенням вимог ст. ст. 203, 215, 216, 233 ЦК України всупереч його волі, на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжких для нього обставин, оскільки на той час його батько хворів та потребував хірургічного втручання.

Разом з тим, оспорювані договори було укладено 19 червня 1997 року, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права ЦК УРСР 1963 року, що діяли на час їх укладення договорів.

Частиною 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що недійсною угодою є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 57 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т. ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Ураховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Як передбачено ч. 4 ст. 60 ЦПК України 2004, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час розгляду справи позивач не довів, що кредитний договір та договір застави квартири були укладені ним проти власної волі, на вкрай невигідних умовах внаслідок збігу тяжких обставин.

Так, оспорювані договори були нотаріально посвідчені та підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо їх умов та частково виконував умови кредитного договору, що свідчить про прийняття ним таких умов.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2017 року за клопотанням представника позивача у справі було призначено судово-психіатричну експертизу, однак після огляду ОСОБА_2 експертною комісією лікарів, останній не оплатив вартість експертизи, мотивуючи відсутністю в нього коштів на той час. Повторне призначення експертизи суд вважав недоречним, з причин її попереднього невиконання позивачем.

З метою повного та всебічного з'ясування обставин справи, перевірки мотивів викладених в апеляційній скарзі, апеляційним судом вживались заходи щодо отримання висновків експертної комісії за клопотанням позивача та його представника, по проведеній експертизі за ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 6 вересня 2016 року (запит а.с.101 т.2), на що отримано відповідь про те, що на виконання даної ухвали ОСОБА_4 був оглянутий експертною комісією, але через несплату вартості експертизи Фастівським міськрайонним судом було відкликано цивільну справу без виконання (без висновку) (а.с.102, т.2).

За клопотанням представника позивача та самого позивача, на виконання вимог ст. 145 ЦПК України 2004 року, 6 вересня 2017 року апеляційний суд призначив у справі судово-психіатричну експертизу відносно позивача. За результатом її проведення експертами Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» складено висновок № 159ц від 15 листопада 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 під час складання і підписання кредитного договору 19 червня 1997 року не міг розуміти (усвідомлювати) значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.ч.1,4,6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином вказана стаття ЦПК України надає апеляційному суду можливість вийти за межі доводів апеляційної скарги, але за межі позовних вимог апеляційний суд вийти не може.

З огляду на посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що в момент укладення договорів він хворів на психіатричну хворобу і не розумів значення своїх дій, що є іншими мотивами відмінними від мотивів позовної заяви, враховуючи підстави заявленого позову, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовною заявою про визнання договорів недійсними з інших підстав відповідно до норм ЦК УРСР 1963 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України 2004 року позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Проте, оскільки дані порушення процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути вказані недоліки, то відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України судове рішення скасуванню не підлягає з вказаних підстав.

При цьому предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка випливає із спірних матеріально-правових відносин, які виникли між ними. В даній справі матеріально-правові відносини між сторонами, тобто предмет позову - це визнання кредитного договору та договору застави нерухомого майна недійсними з підстав збігу тяжких обставин для позивача, які примусили його укласти правочини на вкрай невигідних для нього умовах у відповідності ст. ст. 216, 233 ЦК України, а в поданій заяві про збільшення позовних вимог порушено питання про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, виданого згідно результатів прилюдних торгів, які проведенні на виконання виконавчого напису нотаріуса, а також визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між переможцем торгів та іншою особою.

Крім того, в суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду справи відповідач просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, проте апеляційний суд зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення»).

За таких обставин апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у даній справі ухвалено в межах заявлених позивачем вимог, відповідно положень матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків визначених у частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

В.О. Фінагєєв