Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/230/18
Провадження №2-о/433/74/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2018 року, Троїцький районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Певної О.С.,

заучастю секретаря судового засідання Нехаєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Троїцьке цивільну справу за заявою ОСОБА_1, яку представляє ОСОБА_2, заінтересована особа - Сєвєродонецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла вищевказана заява, в якій зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Луганську померла ОСОБА_3, в зв'язку з чим була видана довідка про причину смерті та лікарське свідоцтво про смерть. На даний час заявник не має змоги зареєструвати смерть ОСОБА_3, оскільки довідка про причину смерті була видана на території, не підконтрольній українській владі. Таким чином для прийняття спадщини та отримання свідоцтва про смерть українського зразку, заявнику необхідно провести належну реєстрацію факту смерті ОСОБА_3

Заявник та її представник у судове засідання не з'явились, представник заявника надав письмову заяву, згідно якої просив справу розглянути без його участі.

Сєвєродонецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області про дату, місце та час судового засідання повідомлявся завчасно, належним чином. свого представника в суд не направив, заперечень на заяву подано не було.

У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявнику був виданий дублікат лікарського свідоцтва про смерть та довідка про причину смерті № 28 від 11 січня 2018 року відносно ОСОБА_3, згідно яких остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

Згідно відмови у проведенні державної реєстрації смерті від 25.01.2018 року, аналіз документів, представлених заявником, свідчить про те, що документи оформлені медичними закладами, які розташовані на території непідконтрольній українській владі вказують на те, що відсутнє підпорядкування медичного закладу у відповідності до відомчої підпорядкованості, що ставить під сумнів легітимність оформлення лікарського свідоцтва про смерть закладами охорони здоров'я, органами, установами, організаціями, місцем розташування яких є населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.6).

Відповідно до копії договору довічного утримання (догляду) від 16 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Лисенко О.О., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрованим в державному реєстрі правочинів за №1048/6, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 належний їй житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, взамін чого набувач ОСОБА_5 повинен здійснювати матеріальне забезпечення відчужувача. Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №13037623 від 16.06.2007 року, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, накладене обтяження у зв'язку з укладенням договору довічного утримання (а.с.11-12).

Договір довічного утримання зареєстрований за №2159042, згідно витягу з Державного реєстру правочинів №4152126 від 16.06.2007 року, відчужувачем за яким є ОСОБА_3, набувач - ОСОБА_5 (а.с.13).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14959078 від 19.06.2007 року, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_5 (а.с.14).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м.Луганськ (а.с.15).

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу від 09 жовтня 1993 року, серії НОМЕР_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є чоловіком та дружиною (а.с.17).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 була заведена 08.12.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М., що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №39105097 від 08.12.2014 року (а.с.16)

Факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Луганськ Луганської області підтверджується: лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті №28 від 11 січня 2018 року, згідно яких ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Луганськ внаслідок перитоніту, перфоративної виразки дванадцятипалої кишки; копією свідоцтва про поховання від 11.01.2018 року, виданого ОСОБА_1, згідно якого остання здійснила у м.Луганськ поховання ОСОБА_3; копією замовлення про надання ритуальних послуг, з якого вбачається, що замовником поховання ОСОБА_3 є ОСОБА_1, дата поховання 11.01.2018 року (а.с.7, 20-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Водночас, згідно з інформаційним листом ВССУ «Про окремі питання застосування закону України від 04 лютого 2016 року №990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», у померлої особи може не бути родичів, водночас відмова у встановленні зазначених фактів у зв'язку з тим, що суб'єкт звернення не є родичем померлого, може унеможливити реалізацію майнових та немайнових прав, зокрема, права на спадкування, що є порушенням конституційних прав.

Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до п. 1 Постанови Верховної ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської області тимчасово окупованими територіями» визнані тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської області, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно Наказу Міністерства юстиції України від 25.11.2014 року № 246/7 «Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області» визначено перелік та забезпечено переміщення територіальних органів та установ юстиції Луганської області, що знаходяться на тимчасово неконтрольованій території, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Згідно цього наказу всі органи та підрозділи, підпорядковані Міністерству юстиції України, повинні були переміститися з тимчасово непідконтрольних територій в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та здійснити перереєстрацію. Всі акти та документи, видані органами не переміщеними в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не пройшли перереєстрацію, з 1 грудня 2014 року вважаються не дійсними. Положення цього нормативного акту кореспондується з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовій режим на тимчасово окупованій території України», якою передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою вищезазначеної статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Пунктом 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, в редакції, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України № 1154/5 від 22.11.2007 року, з наступними змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації є: лікарське свідоцтво про смерть; фельдшерська довідка про смерть; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Відповідно до п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Отже, вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку.

При оцінці наданих заявником документів - дубліката лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті №28 від 11 січня 2018 року, як доказів в даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

За таких підстав наданий дублікат лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті №28 від 11 жовтня 2018 року, суд приймає до уваги в сукупності з іншими доказами на підтвердження факту смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Луганськ.

Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також те, що встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті. Таким чином є всі підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту смерті ОСОБА_3.

У відповідності до ч. 4 ст. 317, ст. п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 247, 258, 259, 263-65, 268, 273, 294, 317, 319, 354, 430 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Заявлені вимоги ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1), яку представляє ОСОБА_2 (АДРЕСА_3), заінтересована особа - Сєвєродонецький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (бул.Дружби Народів, 32-а, м.Сєвєродонецьк Луганської області, 93400, ) про встановлення факту смерті задовольнити у повному обсязі.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м.Луганськ, громадянки України, що настала 10 січня 2018 року в місті Луганськ, Луганська область, Україна. Причина смерті - перитоніт, перфоративна виразка дванадцятипалої кишки.

Відповідно до ч. 4 ст. 317, ст. п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання цього рішення. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Певна

20.02.18