АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/3907/17 22-ц/774/951/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 березня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/907/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2018 року, яке ухвалене суддею Борис О.Н. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складений 18 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (далі - ПАТ «Криворізька теплоцентраль»), який в подальшому уточнила.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала на підприємстві відповідача, починаючи з 14.02.2013 року по 31.05.2017 року на посадах юрисконсульта другої категорії юридичного відділу, начальника управління по зборах, начальника відділу із стягнення заборгованості, начальника юридичного відділу, в.о. заступника генерального директора зі збуту теплової енергії та заступника генерального директора зі збуту теплової енергії.

31 травня 2017 року вона звернулась до в.о. генерального директора ПАТ «Криворізька теплоцентраль» з письмовою заявою про звільнення з посади заступника генерального директора зі збуту теплової енергії за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, починаючи з 31.05.2017 року у зв'язку з порушенням відповідачем трудового законодавства в сфері оплати праці. Однак, після подання такої заяви на неї здійснювався тиск з боку керівництва, у зв'язку з чим, вона змушена була анулювати раніше подану заяву та надати іншу про звільнення її за ч.1 ст. 38 КЗпП України - у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14-річного віку, що й стало причиною анулювання в трудовій книжці її запису про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України та внесення нового запису про її звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України.

Посилаючись на наведені обставини, в уточненій позовній заяві, позивач просила суд змінити формулювання причин її звільнення з посади заступника генерального директора зі збуту теплової енергії ПАТ «Криворізька теплоцентраль» з 31.05.2017 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України, а також стягнути на її користь сплачені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади заступника генерального директора зі збуту теплової енергії ПАТ «Криворізька теплоцентраль» з 31 травня 2017 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто з ПАТ «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Криворізька теплоцентраль» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволені позову, посилаючись на відсутність підстав для зміни формулювання причини звільнення, оскільки позивач, подавши заяву від 31.05.2017 року про її звільнення за власним бажанням за ч.1 ст. 38 КЗпП України сама змінила підстави звільнення, анулювавши раніше подану заяву про своє звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що вказує на відсутність порушень трудового законодавства з боку відповідача при звільненні позивача та відсутність підстав для зміни формулювання причин звільнення. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що факт здійснення тиску керівництва відповідача на позивача при написанні нею заяви про звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України не доведено та ґрунтується виключно на припущеннях. Також вказав на те, що позивач не була присутньою на жодному з судових засідань та особисто не роз'яснювала механізму примушення її до подання заяви про розірвання трудового договору саме за ч.1 ст. 38 КЗпП України.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно наказу № 22-к від 14.02.2013 року за переведенням з ВП «Головдерженергонагляд» м. Київ за згодою між керівниками прийнята на посаду юрисконсульта другою категорії юридичного відділуДП «Криворізька теплоцентраль» та звільнена з займаної посади 31.07.2013 року за п.6 ст. 36 КЗпП України.

За наказом № 194-к від 05.08.2013 року ОСОБА_1 прийнята на посаду начальника управління по зборах ДП «Криворізька теплоцентраль».

За наказом № 321-к від 01.11.2013 року у зв'язку зі змінами в організаційній структурі ОСОБА_1 переведена на посаду начальника відділу зі стягнення заборгованості.

На підставі наказу № 296-к від 15.10.2015 року у зв'язку із змінами в організаційній структурі та штатному розкладі підприємства переведена начальником юридичного відділу.

За наказом № 119-к від 15.06.2016 року ОСОБА_1 переведена на посаду в.о. заступника генерального директора зі збуту теплової енергії ПАТ «Криворізька теплоцентраль» та наказом по підприємству за № 355 від 09.08.2016 року затверджена на зазначеній посаді.

29 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до в.о. генерального директора ПАТ «Криворізька теплоцентраль» з письмовою заявою про звільнення з посади заступника генерального директора зі збуту теплової енергії за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, починаючи з 31.05.2017 року у зв'язку з порушенням відповідачем трудового законодавства в сфері оплати праці (а.с. 67).

31 травня 2017 року до трудової книжки ОСОБА_1 внесено запис за № 12 про звільнення за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 8).

Того ж дня, 31 травня 2017 року запис у трудовій книжці за № 12 визнано недійсним та внесено запис № 13 про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням за ч.1 ст. 38 КЗпП України для догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення відповідачем законодавства про працю та неправомірності зміни формулювання відповідачем підстав звільнення позивача з ч.3 ст. 38 КЗпП України на ч.1 ст. 38 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівника у певних випадках.

Відповідно до положень ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 Постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового

договору.

З матеріалів справи вбачається, що 29 травня 2017 року позивачем ОСОБА_1 спочатку була подана заява про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України й проведено відповідачем її звільнення 31 травня 2017 року саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що в її трудову книжку внесено відповідний запис під № 12 (а.с. 8, 67).

Після внесення запису про звільнення, 31 травня 2017 року ОСОБА_1 було подано вдруге заяву про її звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України по догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку з проханням анулювати раніше подану заяву про звільнення (а.с. 68).

Саме ця заява й стала підставою для визнання недійсним запису у трудовій книжці за № 12 про звільнення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та внесення запису № 13 про її звільнення за власним бажанням за ч.1 ст. 38 КЗпП України для догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку.

При цьому, позивач ОСОБА_1 зазначила, що заяву про звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України було написано нею під тиском керівництва відповідача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі досліджених доказів встановив, що дійсно під час написання ОСОБА_1 заяви про звільнення від 31.05.2017 року на неї здійснювався тиск першим заступником генерального директора ПАТ «Криворізька теплоцентраль» ОСОБА_2, який дізнався про те, що вона написала заяву про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, вже після внесення запису про це до її трудової книжки, у зв'язку з чим вона змушена була подати заяву про звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України фактично після свого звільнення.

Отже, з викладеного вбачається, що роботодавець безпідставно самостійно змінив визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи, примусивши працівника подати заяву про звільнення з іншої підстави, а не за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що мало місце порушення законодавства про працю щодо ОСОБА_1, яка своєчасно не отримувала оплату за свою працю в строки, визначені ст. 115 КЗпП України, що підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 з 01.01.2016 року по 01.06.2017 року (а.с. 9-12), що відповідачем не спростовано.

Також судом встановлено, що у позивача ОСОБА_1 не було жодних підстав для звільнення по догляду за дитиною до досягнення нею 14 років, оскільки позивач в період своєї роботи не перебувала на лікарняному у зв'язку з хворобами дитини та в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують, що дитина страждає на тяжкі захворювання та потребує постійного додаткового догляду.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_1 на ч.3 ст.38 КЗпП України, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 235 КЗпП України, згідно якої у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про відсутність підстав для зміни формулювання причини звільнення у зв'язку з тим, що позивач, подавши заяву від 31.05.2017 року про її звільнення за власним бажанням за ч.1 ст. 38 КЗпП України, сама змінила підстави звільнення, анулювавши раніше подану заяву про своє звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом встановлено, що підставою подання такої заяви став тиск на позивача керівництва відповідача.

Не знайшли свого підтвердження й доводи апеляційної скарги представника відповідача про недоведеність факту здійснення тиску керівництва відповідача на позивача при написанні нею заяви про звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України, що спростовується дослідженими судом доказами, яким надана належна правова оцінка в ухваленому рішенні.

Посилання ж представника відповідача на те, що позивач не була присутньою на жодному з судових засідань та особисто не роз'яснювала механізму примушення її до подання заяви про розірвання трудового договору саме за ч.1 ст. 38 КЗпП України, на переконання колегії суддів, не мають правового значення, оскільки брати участь у розгляді справи особисто, надавати пояснення та бути присутнім у судових засіданнях, у відповідності до положень ст. 43 ЦПК України, є правом позивача й не впливає на суть ухваленого у справі рішення, оскільки пред'явлені нею позовні вимоги в судовому засіданні були повністю підтримані її представником - адвокатом ОСОБА_3, який був присутнім під час розгляду справи.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль»- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 30 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: