Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 464/7725/15

провадження № 61-1167св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року у складі судді Мички Б. Р. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року у складі суддів Зверхановської Л. Д., Богонюка М. Я., Цяцяка Р. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в період з 22 липня 1988 року до 01 квітня 2014 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, а саме у 1992 році, разом з відповідачем вони отримали двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,60 кв.м. Вказана квартира була ними приватизована та належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Вказувала, що починаючи з 2007-2010 років, коли їх з відповідачем стосунки погіршилися, він та його родичі фактично перешкоджають їй у користуванні та розпорядженні належною їм на праві спільної сумісної власності спірною квартирою, що змусило її звернутися до суду. З врахуванням уточнень, просила визнати за нею та відповідачем право власності по Ѕ частці спірної квартири; виділити їй у приватну власність кімнату площею 12,3 кв.м та лоджію, що примикає до вказаної кімнати, відповідачу виділити у приватну власність кімнату площею 17,2 кв.м та лоджію, що примикає до вказаної кімнати, залишивши кухню, коридор, ванну кімнату та вбиральню у їхній спільній сумісній власності та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено, що кожному із співвласників квартири АДРЕСА_1ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить по Ѕ ідеальній частці вказаної квартири. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя і їх частки у майні є рівними. Визначення реальної частки у спільній власності на квартиру не є можливим у зв'язку з відсутністю технічної можливості обладнання у спірній квартирі двох окремих квартир з самостійними виходами, у зв'язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про можливість визначення кожному із співвласників квартири АДРЕСА_1 по Ѕ ідеальній частці квартири.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення зі сторін судових витрат та скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що при вирішенні справи та стягненні з відповідача судового збору, судами не було враховано, що між сторонами не було спору про право власності на частки у квартирі, відповідачу не надходило пропозиції від позивача щодо нотаріального затвердження угоди про частки у спірній квартирі, тобто про вирішення спору у досудовому порядку, відповідач є інвалідом третьої групи та отримує пенсію у невеликому розмірі, а тому оскаржені судові рішення порушують його права.

Відзив на касаційну скаргу подано не було.

03 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що з 22 липня 1988 року по 01 квітня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 06 лютого 1996 року, виданого виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 53,60 кв.м, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розмір часток між сторонами не визначений.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої та другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Судами встановлено, що технічні характеристики квартири АДРЕСА_1, план квартири, її конструктивні особливості свідчать про неможливість виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися співвласниками спірної квартири без порушення прав один одного.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши відсутність технічної можливості визначення реальних часток кожного зі співвласників квартири, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та визначення кожному із співвласників квартири АДРЕСА_1 по Ѕ ідеальній частці квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач передчасно звернулась до суду із даним позовом, оскільки не пропонувала вирішити спір у досудовому порядку не містять підстав для скасування оскаржених судових рішень з огляду на наступне.

Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння майном (статті 316, 317 ЦК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002, щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) роз'яснено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Кожен має право на розгляд його справи судом, що відповідає вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

У зв'язку із зазначеним, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що право особи звернутися до суду за захистом свого права реалізується незалежно від можливості здійснити врегулювання спору в позасудовому порядку.

Доводи касаційної скарги про необхідність зміни рішення судів в частині стягнення з відповідача судових витрат не узгоджуються із вимогами чинного на момент розгляду справи законодавства та не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень в частині стягнення судових витрат.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно зі статтею 88 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Пільги щодо сплати судового збору визначені статтею 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до довідки МСЕК від 12 вересня 2013 року ОСОБА_5 є інвалідом третьої групи загального захворювання.

Пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнені інваліди першої та другої груп.

Звільнення від сплати судового збору інвалідів третьої групи законом не передбачено.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до переоцінки доказів та безпідставної незгоди із висновками судів попередніх інстанцій. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С.П. Штелик

В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв