Справа № 370/1034/15-ц Головуючий у І інстанції Тандир О. В.
Провадження № 22-ц/780/1503/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 28.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М., Яворського М.А., розглянувши в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 9 лютого 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти Івана Миколайовича щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаною вище скаргою, в якій просила визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. протиправними та скасувати його постанову від 26 квітня 2017 року у виконавчому провадженні № 49574528 про стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 7 303 017,13 грн.

Одночасно ОСОБА_4 подала клопотання про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою, мотивуючи його тим, що після того, як їй стало відомо про оскаржувану постанову вона звернулася до суду з відповідним адміністративним позовом, проте ухвалою від 25 січня 2018 року провадження було закрито з підстав того, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Зазначену ухвалу заявник отримала поштою 6 лютого 2018 року. Враховуючи прийняття судом даного позову, вона була позбавлена можливості на звернення до суду зі скаргою в порядку цивільного судочинства, а також зважаючи на відсутність у неї юридичної підготовки в процесуальних питаннях, строк є пропущеним з поважних причин.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 9 лютого 2018 року ОСОБА_4 відмовлено у поновленні строку на оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Скаргу залишено без розгляду та повернуто заявнику.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, заявник подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, і направити справу для розгляду до суду першої інстанції, визнавши наведені причини пропуску строку на звернення до суду поважними та поновити цей строк.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що про порушення своїх прав та інтересів заявник дізналася 7 червня 2017 року після отримання поштою постанови державного виконавця. Відкривши провадження у адміністративній справі 13 червня 2017 року, суд призначив судове засідання на 25 січня 2018 року, в якому було вирішено питання щодо юрисдикції даної справи. Крім того, суд порушив право заявника на судовий захист.

Відзив на апеляційну скаргу державного виконавця до апеляційного суду не надійшов.

За правилом пункту 10 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк.

Згідно із частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з цим, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою та залишаючи скаргу ОСОБА_4 без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що заявник пропустила строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору без поважних причин, належних доказів поважності причини пропущення строку не надала.

Однак повністю із таким висновком погодитися не можна.

Судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебував виконавчий лист № 370/1034/15-ц, виданий 28 жовтня 2015 року Макарівським районним судом Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 6,3730 га, яка розташована в межах Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області та належить ОСОБА_4, у рахунок погашення заборгованості ТОВ «Еліт союз ЛТД» перед ПАТ «Європейський газовий банк» за кредитним договором від 30 липня 2013 року в загальному розмірі 73 030 171,37 грн.

Постановою головного державного виконавця Іванюти І.М. від 26 квітня 2016 року виконавчий лист № 370/1034/15-ц у виконавчому провадженні № 49574528 повернуто стягувачу у зв'язку з поданням ним відповідної заяви.

Також 26 квітня 2016 року головний державний виконавець Іванюта І.М. прийняв постанову про стягнення з боржника ОСОБА_4 виконавчого збору в розмірі 7 303 017,13 грн., яку остання отримала поштою 7 червня 2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом статті 447 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Згідно із частиною 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, виходячи з системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов'язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Крім того, з роз'яснень пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» убачається, що скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Встановлено, що ОСОБА_4 в десятиденний строк після отримання копії оскаржуваної постанови звернулася до Макарівського районного суду Київської області з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, головного державного виконавця цього відділу Іванюти І.М. про оскарження дій державного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою суду від 13 червня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 25 січня 2018 року.

25 січня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За результатом розгляду вказаної заяви 25 січня 2018 року суд постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Дійшовши висновку про те, що звернення до суду із адміністративним позовом про оскарження дій державного виконавця не є належною підставою для поновлення строку на звернення зі скаргою в порядку статті 447 ЦПК України, суд першої інстанції не врахував вимоги частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник скористалася своїм процесуальним правом на оскарження дій державного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення з неї виконавчого збору, проте справа, яка була призначена до розгляду на 25 січня 2018 року, не підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства, після чого звернулася до суду в передбачений статтею 447 ЦПК України строк, тобто 8 лютого 2018 року.

Посилання суду на те, що ОСОБА_4 дізналась про непідвідомчість адміністративного позову саме 25 січня 2018 року під час подання до суду клопотання про закриття провадження є необґрунтованими, оскільки за змістом відповідної ухвали заявник не була присутня в судовому засіданні при вирішенні цього питання, а її копію отримала поштою лише 6 лютого 2018 року.

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції належним чином не перевірив поважність причин пропущення ОСОБА_4 строку на оскарження дій державного виконавця та дійшов передчасного висновку про залишення скарги без розгляду та її повернення заявнику.

Відмовивши у поновленні строку, суд фактично відмовив заявнику у реалізації її прав на судовий захист.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

При цьому, виходячи з принципу верховенства права, положень статтей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 15 ЦК України та положень статтей 2, 4, 10, 447 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та свобод, у тому числі шляхом оскарження дій державного виконавця.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом порушені як норми процесуального закону, так і гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка передбачає право на справедливий судовий розгляд, на справедливі судові процедури.

У відповідності статті 376 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновок суду щодо залишення скарги без розгляду та її повернення заявнику є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, а тому ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367-369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 9 лютого 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

М.А. Яворський