АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 13 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №88332-CRED, за умовами якого останньому було надано кредитні кошти у розмірі 6.000 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2009 року.

Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки №167.

Вказували, що вимоги кредитного договору виконали у повному обсязі, надавши обумовлені ним кредитні кошти.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання та станом на 14 квітня 2013 року допустив заборгованість у загальному розмірі 15.435 доларів США 57 центів, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі - 4.518 доларів США 69 центів; заборгованості по процентам у розмірі - 10.152 долари США 05 центів та штрафів: 31 долар США 29 центів (фіксована частина), 733 долари США 54 центи (процентна складова), а тому просять ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 14.184 долари США 01 цент, що еквівалентно 113.330 грн.17 коп.; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк» 10.000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 витрати на юридичну допомогу 3.200 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи його тим, що кредитний договір №88332-CRED від 13 вересня 2007 року укладений з порушенням його прав як споживача та з порушенням його істотних умов.

Зазначав, що споживчий кредит не може бути визначено в іноземній валюті та в ньому повинно бути зазначено, що банк надає кредит у розмірі 30.300 грн., що дорівнює еквіваленту 6.000 доларів США.

Посилаючись на грубі порушення Закону України "Про захист прав споживачів", просив суд ухвалити рішення, яким визнати кредитний договір №88332-CRED від 13 вересня 2007 року недійсним з моменту його укладання.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено, провадження по справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» закрито. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким їх позовні вимоги до ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що строк позовної давності ними не пропущено, оскільки на підставі договору було надано картку, яка діяла до 13 вересня 2010 року, а тому банк мав право на звернення до суду із даним позовом з урахуванням загального строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 скасоване, позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 14 квітня 2013 року, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 4.518 доларів США 69 центів; заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 9.963 долари США 83 центи, а всього стягнуто 14.482 долари США 52 центи, що за курсом НБУ станом на 14 квітня 2013 року складало 115.715 грн.33 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року скасоване, справу в частині вирішення позовних ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 вересня 2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №88332-CRED, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 6.000 доларів США, зі сплатою 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та строком користування до 10 вересня 2009 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки №167, за умовами якого обсяг відповідальності поручителя обмежується розміром 10.000 грн.

Станом на 14 квітня 2013 року заборгованість за кредитним договором складала 15.435 доларів США 57 центів, що за курсом НБУ станом на 14 квітня 2013 року складало 123.330 грн.17 коп., у тому числі: 4.518 доларів США 69 центів - заборгованість за кредитом; 10.152 доларів США 05 центів - заборгованість за процентами за користування кредитом; 31 долар США 29 центів - штраф (фіксована частина); 733 долари США 54 центи - штраф (процента складова).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що банком було пропущено строк позовної давності та про застосування наслідків спливу цього строку було заявлено відповідачем.

Колегія суддів не може погодить у повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що умовами оспорюваного договору передбачалась сплата кредитної заборгованості частинами.

У п.5.7 кредитного договору сторони передбачили строк позовної давності терміном у 5 років, останній платіж за кредитом було здійснено 23 квітня 2008 року, а позов було подано 24 травня 2013 року, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення кредиту та процентів за договором за період з 24 травня 2008 року по 14 квітня 2013 року (дата здійснення розрахунку заборгованості).

З розрахунку заборгованості наданого банку вбачається, що останнє погашення заборгованості за кредитним договором здійснено позичальником 23 квітня 2008 року (т.1 а.с.4).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідач в заяві від 08 вересня 2015 року просив застосувати наслідки сплив строку позовної давності та відмовити у позові (т.1 а.с.65-66).

Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 5.7. кредитного договору строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, неустойки - пені, штрафів по цьому договору встановлений сторонами терміном у 5 років (т.1 а.с.16-17).

ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 24 травня 2013 року (а.с.2-3), тобто більше ніж через 5 років після останнього 23 квітня 2008 року погашення заборгованості за кредитним договором.

В той же час позовну заяву подано банком в межах 5 років після встановленого кредитним договором строку повернення кредиту 10 вересня 2009 року.

Враховуючи положення ч.2 ст.1050 ЦК України, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту дострокового.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

За таких обставин позовні вимоги банку про стягнення кредиту та процентів підлягають задоволенню в межах строку позовної давності 5 років з 24 травня 2008 року по 24 травня 2013 року в розмірі згідно з розрахунком банку станом на 14 квітня 2013 року, тобто підлягає стягненню заборгованість відповідача за кредитним договором з кредиту та процентів за період з 24 травня 2008 року по 14 квітня 2013 року.

Таким чином до стягнення з відповідача підлягає заборгованість за спірним кредитним договором за період з 24 травня 2008 року по 14 квітня 2013 року за тілом кредиту в розмірі 4.518 доларів США 69 центів та по процентам в сумі 9.963 долари США 83 центи.

Згідно ч.ч.1,2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з графіком погашення кредиту та відсотків, що є додатком №1 до кредитного договору, позивач довідався про своє право на стягнення штрафу у зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання за кредитним договором після не сплати відповідачем 12 травня 2008 року чергових платежів з кредиту та відсотків (а.с.194).

Саме з цієї дати 12 травня 2008 року банку стало відомо про порушення свого права.

Після нездійснення відповідачем 12 травня 2008 року чергового платежу за кредитним договором банк з позовом до відповідача про стягнення штрафів звернувся до суду 24 травня 2013 року, тобто після спливу строку позовної давності у 5 років з дати порушення відповідачем права банку за кредитним договором.

А тому позовні вимоги банку в частині стягнення штрафів задоволенню не підлягають, а доводи апеляційної скарги в цій частині колегією суддів відхиляються.

Використання ноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно п.2 ст.6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам.

Якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1680цс15.

Позивач на момент видачі валютного кредиту мав відповідну ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення валютних операцій, тому видача валютного кредиту і вираження суми зобов'язання відповідача у іноземній валюті є правомірною.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ "ПриватБанк" з зазначених вище підстав.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" необхідно стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1.157 грн.33 коп. та 1.273 грн.30 коп. за подачу апеляційної скарги, а усього стягнути 2.430 грн.63 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №88332-CRED від 13 вересня 2007 року, яка утворилася станом на 14 квітня 2013 року, у загальному розмірі 14.482 долари США 52 центи, що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 4.518 доларів США 69 центів та заборгованості за відсотками у розмірі 9.963 долари США 83 центи. В іншій частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2.430 грн.63 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.