АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2309/17 22-ц/774/1016/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 210/2309/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Комунальне підприємство «Фармація» Криворізької міської ради,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Комунального підприємства «Фармація» Криворізької міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2018 року, яке ухвалене суддею Скотар Р.Є. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Фармація» Криворізької міської ради (далі - КП «Фармація» КМР) про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок праці в шкідливих умовах на підприємстві відповідача.

Так, оглядом МСЕК від 12.08.1993 року їй вперше встановлено втрату професійної працездатності по бронхіальній астмі в розмірі 50%, починаючи з 11.08.1993 року, а повторним оглядом МСЕК від 07.07.2005 року їй встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності безстроково.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах впливу шкідливих факторів, що перевищують гранично допустимий рівень, просила суд стягнути з КП «Фармація» на її користь моральну шкоду у сумі 80000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 серпня 2017 року, описку в якій виправлено ухвалою того ж суду від 16 лютого 2018 року, в якості третьої особи на стороні відповідача залучено Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з КП «Фармація» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я внаслідок виконання трудових обов'язків у розмірі 30000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. В решті позову - відмовлено. Стягнуто з КП «Фармація» в дохід держави судові витрати в розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, ставить питання про зміну рішення суду та збільшення суми моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача до 80000,00 грн. Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим та таким, що не відповідає вимогам розумності, справедливості та співмірності, оскільки при його визначенні судом не враховано ступінь втрати позивачем професійної працездатності, встановлену другу групу інвалідності та характер моральних страждань позивача.

В апеляційній скарзі відповідач КП «Фармація» КМР ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції в порушення п. 2 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків не дослідив та не витребував у жодної із сторін акт про професійне захворювання, як доказ вини відповідача; періоди та тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача та за відсутності законних на те підстав стягнув моральну шкоду з відповідача, не врахувавши, що діюче законодавства такого не передбачає, а також того, що позивач на момент втрати профпрацездатності був застрахований відповідачем. Крім того, суд першої інстанції стягнув моральну шкоду з неіснуючого відповідача - КП «Фармація», тоді як участь у справі приймав представник КП «Фармація» Криворізької міської ради, яке є правонаступником КП «Фармація».

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача на посаді фармацевта аптек №104, №392 з 02.08.1978 року по 27.03.1989 року. 27.03.1989 року була звільнена з займаної посади за сімейними обставинами у зв'язку з доглядом за дітьми (а.с. 31).

Повідомленням про хронічне професійне захворювання (отруєння) Українського НДІ промислової медицини № 200 від 16.03.1993 року ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання з діагнозом - бронхіальна астма середньої тяжкості з частими приступами та супутнім діагнозом - хронічний бронхіт. Емфізема легень ІІ ст. ДН ІІ ст. (а.с. 32).

Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК від 12.08.1993 року ОСОБА_1 первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності за професійним захворюванням -бронхіальна астма, починаючи з 11.08.1993 року (а.с. 4).

Повторним оглядом МСЕК від 07.07.2005 року ОСОБА_1 встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності безстроково (а.с.7).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи на її користь з КП «Фармація» моральну шкоду в сумі 30000,00 грн., суд першої інстанції керувався вимогами ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правил) в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням, яка спричинена з вини останнього.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Встановивши, що згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК позивачу ОСОБА_1 встановлено втрату професійної працездатності по отриманому нею на виробництві професійному захворюванню первинно 12.08.1993 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме з часу первинного встановлення хронічного захворювання у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права у відповідності до Правил та положень ЦК України в редакції 1963 року.

Так, згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про

характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і

потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

При цьому, ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що професійне захворювання з діагнозом бронхіальна астма позивач ОСОБА_1 отримала внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці, займаючи посаду фармацевта аптек № 104, № 392 Державного комунального підприємства «Фармація», правонаступником якого є відповідач, у зв'язку з чим останнім на підставі наказу № 117а від 25.08.1993 року проводилося відшкодування шкоди (а.с. 5). При цьому, моральна шкода позивачу підприємством не відшкодовувалася.

Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював позивач, тим самим порушивши ч.2 ст. 152 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов'язок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійного захворювання, виходячи з доведеності факту отримання моральної шкоди, який не спростовано відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно морально шкоду з вини роботодавця і вона має право на її відшкодування.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин сторін та правову норму, яка підлягає застосуванню до їх врегулювання, виходячи з чинності цих норм на час виникнення спірних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди за положеннями Правил та ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про не врахування судом першої інстанції того, що позивач на момент втрати профпрацездатності був застрахований відповідачем правового значення не мають, оскільки право на відшкодування шкоди позивач отримала за час чинних Правил та ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року.

Не заслуговують на увагу й посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом не досліджено акт про професійне захворювання та безпідставно встановлено вину відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу, оскільки факт встановлення професійного захворювання на підприємстві відповідача останнім належними та допустимими доказами не спростовано, як і не спростовано наявності у зв'язку з цим підстав для відшкодування спричиненої моральної шкоди. Крім того, відповідачемна підставі наказу № 117а від 25.08.1993 року проводилося відшкодування шкоди у зв'язку з отриманим позивачем професійним захворюванням у розмірі щомісячних виплат.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції стягнув моральну шкоду з неіснуючого відповідача - КП «Фармація», тоді як участь у справі приймав представник КП «Фармація» Криворізької міської ради, яке є правонаступником КП «Фармація», колегія суддів не вважає такими, що є підставою для скасування ухваленого у справі рішення, а вказана обставина є підставою для виправлення описки в порядку, визначеному ст. 269 ЦПК України.

Перевірюючи доводи апеляційної скарги представника позивача щодо розміру, стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Як вже зазначалося вище, ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Пунктом 11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин встановлено граничний розмір компенсації відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 9 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції враховував вказані роз'яснення Пленуму й виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п. 11 Правил в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, визначив її у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, виходячи із встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» її розміру у сумі 3200,00 грн., врахувавши обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу ОСОБА_1 моральних страждань, стан її здоров'я, який погіршився, відсоток втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача, а також засади розумності, виваженості і справедливості.

З огляду на вказане й наведені судом першої інстанції в рішенні мотиви щодо розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 30000,00 грн., колегія суддів повною мірою погоджується з таким розміром стягнутої моральної шкоди й вважає його належною компенсацією заподіяної позивачеві моральної шкоди.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги представника позивача про необґрунтованість розміру моральної шкоди та його заниження колегія суддів вважає безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвалене у справі рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Комунального підприємства «Фармація» Криворізької міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 03 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: