Справа № 226/2343/17
Провадження № 2/226/121/2018
РІШЕННЯ

іменем України

03.04.2018 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О.,

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Мирноградської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, та до ОСОБА_7 про визнання їх такими, що втратили право користування жилою квартирою АДРЕСА_1

В обґрунтування позову зазначив, що він є головним наймачем квартири АДРЕСА_2 згідно з ордером. Відповідач ОСОБА_3 є колишньою дружиною його сина, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5. За життя сина, ще у 2011 році, на його прохання він зареєстрував невістку ОСОБА_3, їх спільну дитину ОСОБА_6 та дітей ОСОБА_3 ОСОБА_7 і ОСОБА_5 в своїй квартирі. При цьому жодного дня відповідачі не проживали за цією адресою. Нині відповідач ОСОБА_3 з дітьми мешкає за адресою: АДРЕСА_3. На його прохання щодо зняття з реєстрації ОСОБА_3 не реагує. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, обґрунтувавши їх викладеними в позовній заяві обставинами, та просив задовольнити їх. Вказав, що ОСОБА_3 після народження в 2012 році молодшої дочки півтори місяці мешкала у його квартирі, але потім поїхала із речами та дітьми, коли він був у відрядженні, і йому невідомі обставини, за яких вона змінила місце проживання. З часу залишення відповідачами житла замків у квартирі він не змінював, перешкод їм у доступі до квартири не чинив. Речей відповідачів у квартирі немає, жодних домовленостей щодо збереження за ними житла також не відбувалося. Весь час він змушений здійснювати самотужки всі платежі за квартирою, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, яка вже є повнолітньою, ніяк не брали і не беруть участі в утриманні житла. ОСОБА_3 періодично обіцяла виписатися з квартири та виписати дітей, але не зробила цього.

Представник позивача ОСОБА_2 також підтримав позов і наполягав на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що в 2011 році вона, маючи двох дітей, одружилася із ОСОБА_8, в 2012 році в них народилася спільна дочка ОСОБА_9, в 2011-2012 роках вони мешкали у батьків чоловіка - позивача і його дружини. Позивач дійсно зареєстрував її і дітей у квартирі. В березні 2012 року внаслідок конфліктів зі свекрухою вона з дітьми пішла з квартири, а чоловік залишився у батьків, а в 2014 році помер. Вона винаймає житло за адресою: АДРЕСА_3, власного житла не має. З березня 2012 року до квартири позивача вона не приходила і не намагалася там жити, її речей в квартирі немає, в утриманні житла участі вона не брала. Зараз вона мешкає із дочками - повнолітньою ОСОБА_7 і малолітньою ОСОБА_9, син ОСОБА_10 з 2012 року проживає з батьком в Полтавській області, батько готовий зареєструвати його у себе в будинку. Загалом вона не заперечує, щоб її та її дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_5 було виписано з квартири, заперечує лише щодо молодшої ОСОБА_6, оскільки їй нікуди зареєструвати дитину, яка є рідною онукою позивача і має право бути зареєстрована в його квартирі.

Відповідач ОСОБА_7 до суду не з'явилася, повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи, відзиву, заяв або клопотань не надала.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Мирноградської міської ради ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову щодо визнання таким, що втратив право користування житлом дитини ОСОБА_5, оскільки під час розгляду питання органом у справах дітей було з'ясовано, що фактично дитина з 2012 року мешкає зі своїм батьком ОСОБА_11 в Полтавській області в будинку, що належить батькові. ОСОБА_11 надав свою згоду зареєструвати сина за своїм місцем мешкання. Щодо дитини ОСОБА_6 проти позовних вимог заперечує, оскільки власного житла у відповідача ОСОБА_3 немає, відсутні відомості про гарантування малолітній ОСОБА_6 права користування іншим жилим приміщенням.

Вислухавши учасників справи, проаналізувавши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що основним наймачем квартири АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_1 (а.с.3,27), на його ім'я відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 (а.с.22).

Згідно з довідкою відділу ведення Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради №2122 від 04.12.2017, в квартирі АДРЕСА_4 значаться зареєстрованими ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.26).

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 фактично не мешкають за місцем своєї реєстрації. Згідно з актом б/н від 23.04.2017 ОСББ «Світлий-37» та актом фактичних обставин непроживання особи, що зареєстрована, складеним координаційним комітетом органів самоорганізації населення Мирноградської міської ради 07.12.2017 за №683, відповідачі не мешкають у квартирі з 2011 року (а.с.28,29). За поясненнями відповідача ОСОБА_3, вона виїхала з квартири у березні 2012 року, а як пояснив в судовому засіданні позивач - відповідачі мешкали у квартирі півтори місяці після народження молодшої дитини. Враховуючи, що ОСОБА_6 народилася у 2012 році, можна зробити висновок, що ОСОБА_3 та її діти не мешкають у квартирі щонайменш з 2012 року і це не оспорюється сторонами у справі.

У відповідності до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Стаття 72 ЖК України встановлює, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Положення, закріплені пунктом першим ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантують кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Отже, судом встановлено, що повнолітні відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 відсутні без поважних причин за місцем реєстрації як члени сім'ї наймача жилого приміщення більше шести місяців, а саме, з 2012 року, що за загальними вимогами закону є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Доказів, які б свідчили про їхню відсутність у квартирі з поважних причин, в ході судового розгляду не здобуто, більш того, відповідачем пояснено, що вони навіть не намагалися повернутися до квартири, не зверталися до суду із позовними заявами щодо відновлення порушеного права на користування житлом.

Що стосується вирішення позовних вимог відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд виходить з такого.

У відповідності до частини другої статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, яка набрала чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання.

За частиною першою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. За частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 22.03.2013 задоволені позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та стягнення аліментів, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 стягнено аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 17.12.2012 і до повноліття дитини. Вказаним рішенням встановлено, що дитина ОСОБА_5 з серпня 2012 року мешкає разом зі своїм батьком ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.60-63). Вказаний в якості адреси місця мешкання дитини будинок належить ОСОБА_11 на підставі договору дарування від 26.09.1990 (а.с.59). Проживання дитини з батьком і на цей час підтверджене листом сільського голови Милорадівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 13.02.2018 №95, надісланого на адресу начальника служби у справах дітей виконкому Мирноградської міської ради (а.с.57). На ім'я суду ОСОБА_11 надана заява про те, що він не заперечує проти реєстрації сина ОСОБА_5 у своєму будинкові, готовий здійснити необхідні дії у встановлений законом строк (а.с.58).

Отже, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування спірною квартирою, констатуючи при цьому відсутність порушення прав дитини та наявність реальної можливості для ОСОБА_5 бути зареєстрованим за адресою мешкання свого батька.

Що стосується дитини ОСОБА_6, то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Відповідно до частини 4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Судом встановлено і не заперечене сторонами, що ОСОБА_6 фактично мешкає з матір'ю ОСОБА_3, батько дитини ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.6).

Позивачем не надано суду доказів наявності у матері дитини ОСОБА_3 у власності або в постійному користуванні іншого житла. З огляду на викладене, визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, призведе до порушення права малолітньої дитини на житло. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрація у квартирі його онуки, малолітньої дитини, якимось чином перешкоджає йому користуватися даною квартирою. Отже, вимоги про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування жилим приміщенням. Тобто, судове рішення само по собі є підставою для виконання органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, у зв'язку з чим відсутня потреба у зобов'язанні такого органу вчинити певні дії.

Позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.10). У відповідності з ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню у дохід держави судовий збір пропорційно до задоволених судом вимог - з ОСОБА_3 в розмірі 264,30 гривень, а з ОСОБА_7 - в розмірі 176,20 гривень.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10,12,13,81,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, та до ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Мирноградської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає: АДРЕСА_3), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає: АДРЕСА_3) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає: АДРЕСА_4) такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_5

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4, мешкає: АДРЕСА_3) - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 264 (двісті шістдесят чотири) гривні 30 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави судовий збір в сумі 176 (сто сімдесят шість) гривень 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 05.04.2018.

Суддя: В.С. Салькова