Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 405/2479/16-ц

провадження № 61-6644св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда у складі судді Шевченко І. М. від 13 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Франко В. А., Кривохижі В. І., Чельник О. І., від 27 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2016 ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі ПАТ - «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 про визнання додаткового договору недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») згідно кредитного договору № МL-K00/062/2008 від 07 травня 2008 року надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 105 823,28 грн. Сторони домовились, що для розрахунку процентів буде використовуватись плаваюча процентна ставка: фіксований відсоток, який складає 5,49 % річних + FIDR. Усі зміни та доповнення до цього договору повинні будуть складені у письмовій формі та мають бути підписані сторонами. Такі зміни додаються до договору та складають його невід'ємну частину.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору було укладено договір поруки № SR-К00/062/2008 від 07 травня 2008 року між позивачем та банком. Банк та поручитель 04 червня 2009 року уклали додатковий договір № SR-К00/062/2008/1 до договору поруки, із змісту якого вбачається, що в разі зміни розміру боргових зобов'язань після укладення цього договору такі боргові зобов'язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладення будь-яких додаткових договорів до цього договору. В подальшому банк та поручитель 08 квітня 2011 року уклали додатковий договір № 2 до договору поруки № SR-K00/062/2008 від 07 травня 2008 року.

Позивач зазначив, що 04 червня 2009 року до додаткового договору поруки сторони внесли зміни, згідно яких не було конкретизовано, на які саме зміни кредитного договору погодився поручитель. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, позивач просив задовольнити позов, визнати недійсним додатковий договір № 2 від 08 квітня 2011 року до договору поруки від 07 травня 2008 року № SR-K00/062/2008.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 червня 2016 року у задоволенні позовуОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поручитель, підписавши договір поруки, погодився відповідати як солідарний боржник у разі порушення ОСОБА_5 порядку виконання зобов'язань за кредитним договором та договором поруки. Умови збільшення обсягу відповідальності поручителя визначаються як за умовами договору поруки, так і за умовами кредитного договору. Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема письмового повідомлення, додаткової угоди, тощо. Посилання позивача на те, що договір поруки № SR‑К00/062/2008 від 07 травня 2008 року припинив свою дію на підставі статті 559 ЦК України - 04 червня 2009 року, а укладання додаткового договору № 2 від 08 квітня 2011 року до договору поруки № SR‑К00/062/2008 від 07 травня 2008 року суперечить нормам законодавства, і такий договір підлягає визнаннюнедійсним, є безпідставними та не ґрунтуються на нормах закону.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6‑1161цс15 є помилковим, оскільки обставини справ не є тотожними.

02 серпня 2016 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник, із посиланням на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6‑1161цс15, зазначає, що обсяг зобов'язань по кредитному договору на умовах, визначених самим договором, постійно змінюється (нараховуються та сплачуються проценти, погашається заборгованість по кредиту тощо), а тому згода поручителя на збільшення обсягу відповідальності має бути щодо конкретних умов, порядку та обсягу збільшення відповідальності (підвищення процентної ставки, підвищення розміру неустойки, збільшення строку кредиту тощо). Зміна суми зобов'язань по кредитному договору на умовах, визначеним самим кредитним договором, забезпечується порукою в їх повному розмірі без укладення будь-яких додаткових договорів до договору поруки, оскільки обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами кредитного договору. Оскільки банк та поручитель 04 червня 2009 року до договору поруки внесли зміни, згідно яких не було конкретизовано умов, порядку та обсягу збільшення відповідальності, тому порука по договору поруки № SR‑К00/062/2008 від 07 травня 2008 року припинилася 04 червня 2009 року на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки: до кредитного договору внесено зміни в загальному порядку, передбаченому законом; умови договору поруки та умови кредитного договору не містять положень про те, що поручитель погоджується на збільшення розміру тіла кредиту та процентної ставки; внаслідок збільшення розміру тіла кредиту та процентної ставки збільшується обсяг відповідальності поручителя.

26 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на подану касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 У запереченнях на касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначає, що судами попередніх інстанцій було правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, встановлено обставини справи та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачу. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, якими визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частина перша та друга статті 553 ЦК України).

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ - «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 про визнання додаткового договору недійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд першої інстанції встановив, що 07 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № МL-K00/062/2008. Умовами кредитного договору визначено, що банк надав ОСОБА_5 кредит у розмірі 105 823,28 грн (пункт 1 договору). Сторони домовились, що для розрахунку процентів буде використовуватись плаваюча процентна ставка: фіксований відсоток, який складає 5,49 % річних + FIDR (пункт 3 договору), всі зміни та доповнення до цього договору повинні будуть складені у письмовій формі та підписані сторонами. Такі зміни додаються до договору та складають його невід'ємну частину (пункт 6.2 договору) (а. с. 9-12).

07 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки № SR-К00/062/2008, згідно якого ОСОБА_3 зобов'язується відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання ОСОБА_5 його боргових зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі таких зобов'язань (а. с. 8).

24 грудня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відповідно до статей 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МLK00/062/2008 від 07 травня 2008 року (а. с. 19-32).

Пунктом 2.1 договору поруки № SR-К00/062/2008 передбачено, що порукою за договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. Зокрема, порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо: повернення основної суми кредиту; сплати відсотків за користування кредитом; сплати пені за прострочення повернення кредиту, прострочення сплати відсотків та штрафу за нецільове використання кредиту (а. с. 8).

Також пунктом 2.2 статті 2 договору поруки передбачено, що порукою забезпечені боргові зобов'язання в разі зміни їх суми, відповідно до пункту 2.1 цього Договору.

Відповідно до пункту 2.3 статті 2 договору поруки ОСОБА_3 підтвердив, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобов'язаннями. Будь-яке посилання в тексті цього договору на положення кредитного договору є достатнім для виявлення волі кожної сторони щодо змісту такого посилання.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 договору поруки, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до пункту 4.2 статті 4 договору поруки відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі.

04 червня 2009 року між ОСОБА_5 та банком був укладений додатковий договір № МL-K00/062/2008/1 до кредитного договору № МL‑K00/062/2008 від 07 травня 2007 року, відповідно до умов якого сторони внесли зміни до кредитного договору, в тому числі, позичальнику надано транш в розмірі 6 139,84 доларів США (а.с.13-14).

В зв'язку з укладанням додаткового договору до кредитного договору, 04 червня 2009 року між ОСОБА_3 та банком було укладено додатковий договір № SR-К00/062/2008/1/1 до договору поруки № SR‑К00/062/2008 від 07 травня 2008 року, відповідно до умов якого пункт 2.2 договору поруки був доповнений пунктом 2.2.1 наступного змісту: «В разі зміни розміру боргових зобов'язань після укладення цього договору, такі боргові зобов'язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору» (а.с. 7).

08 квітня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір № 2 до договору поруки № SR‑К00/062/2008 від 07 травня 2008 року, згідно якого пункт 2.2 договору поруки був викладений у новій редакції та доповнений пунктом 2.2.1. «Розмір Боргових Зобов'язань. На дату укладення цього Додаткового договору розмір Боргових Зобов'язань, забезпечених порукою, становить 120 012,17 доларів США. У разі зміни, в тому числі збільшення розміру Боргових Зобов'язань та/чи інших зобов'язань Боржника за Кредитним Договором після укладення цього Договору, в тому числі за рахунок сплати забезпечувального платежу, такі зобов'язання забезпечуються порукою в їх повному обсязі без укладення будь-яких додаткових договорів до цього Договору, а підписання Поручителем цього Договору вважається попередньою згодою Поручителя на зміну умов Кредитного Договору».

Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшиться обсяг його відповідальності. Згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлена шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить частині першій статті 559 ЦК України.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладаючи договір поруки та додаткові угоди до нього, позивач був ознайомлений із їх змістом, підписавши договір поруки та додаткові угоди до нього, погодився відповідати перед кредитором у разі порушення умов кредитного договору боржником. При укладенні договору поруки та додаткових угод до нього сторонами було дотримано вимоги положень статті 203 ЦК України, а тому заявлені позовні вимоги про визнання недійсним додаткового договору № 2 від 08 квітня 2011 року до договору поруки від 07 травня 2008 року № SR-K00/062/2008 є безпідставними та необґрунтованими.

Правильним є висновок судів щодо того, що позивачем не доведено належними доказами, що договір поруки припинив свою дію з підстав, передбачених статтею 559 ЦК України, а посилання скаржника на правову позицію Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року (№ 6-1161цс16) є безпідставним, оскільки правовідносини у даній справі та у справі № 6‑1161цс16 не є тотожними. Судами у цій справі встановлено, що обсяг відповідальності поручителя без його згоди не збільшувався.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог поручителя, оскільки останній не довів, що додатковий договір № 2 від 08 квітня 2011 року до договору поруки від 07 травня 2008 року № SR-K00/062/2008 є недійсним, а порука припинилася в силу положень статті 559 ЦК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, залишити без задоволення.

РішенняЛенінського районного суду м. Кіровограда від 13 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк