Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 636/5445/15-ц

провадження № 61-9634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова ЯнаМихайлівна, ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року у складі суддів: Зазулинської Т. П., Кругової С. С., Міненкової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я. М., ОСОБА_6, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 20 травня 2014 року (далі - договір купівлі-продажу), а також стягнуто з відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики (далі - договір позики), відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 59 520,00 грн строком до 20 червня 2013 року. З метою забезпечення виконання вищевказаного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20 грудня 2012 року укладено іпотечний договір (далі - іпотечний договір), предметом якого був житловий будинок. На виконання зобов'язань за договором позики в період з січня по липень 2013 року ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_3 грошові кошти, що еквівалентні 4 830,00 дол. США і заборгованість становила 2 610,00 дол. США. Однак 20 травня 2014 року, в порушення вимог статей 1, 33 Закону України «Про іпотеку», не маючи на те жодної законної підстави, ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку, що був предметом іпотечного договору.

Позивач, посилаючись на статті 229, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вказував, що ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу ввела в оману ОСОБА_4, вважав наявними підстави визнання договору недійсним.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 25 березня 2016 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення мотивоване тим, що у розумінні положень статей 229, 230 ЦК України, у взаємозв'язку з положеннями статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення), позивачем не доведено порушення його прав, прав на момент вчинення правочину.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 травня 2014 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів виконання іпотекодержателем вимог іпотечного договору. Тому висновок суду першої інстанції про те, що на час укладення договору купівлі-продажу предмет іпотеки належав ОСОБА_3 на підставі іпотечного договору, апеляційний суд відхилив у зв'язку із тим, що він не ґрунтується на законі, не відповідає умовам цього договору і обставинам справи та суперечить правовим позиціям Верховного Суду України у справах № 6-2479цс15 і № 6-1239цс16.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору купівлі-продажу сторонами дотримано всі вимоги законодавства, правочин відповідає вимогам статті 203 ЦК України. Особа, яка подала касаційну скаргу, посилається на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 вересня 2013 у справі № 6-95цс13. Також ОСОБА_4 вказує про помилковість висновку апеляційного суду щодо невиконання іпотекодержателем вимог іпотечного договору, оскільки 25 жовтня 2013 року на адресу позивача ОСОБА_2 нотаріусом Харитоновою Я. М. було направлено рекомендований лист з проханням повідомити про бажання чи відмову повернути грошові кошти. Цей лист 29 жовтня 2013 року отримано ОСОБА_2

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність у ОСОБА_3 права власності на спірний будинок підтверджено витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 25 квітня 2014 року та перевірена нотаріусом при укладенні договору купівлі-продажу. ОСОБА_3 вказує, що позивач вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок не заявляв, державного реєстратора до участі у справі не залучав. Вважає правомірною реєстрацію за нею права власності на житловий будинок, оскільки таке право передбачено пунктом 11 іпотечного договору.

Вказує, що позивач не виконав свої зобов'язання за договором позики від 20 грудня 2012 року. Посилання апеляційного суду на правові позиції Верховного Суду України у справах № 6-2479цс15 і № 6-1239цс16, ОСОБА_3 вважає безпідставними, оскільки вони стосуються звернення стягнення на предмет іпотеки, а спір стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, яке на момент продажу втратило правовий режим майна, переданого в іпотеку, внаслідок реєстрації права власності на нього за ОСОБА_3

ОСОБА_3 вважає, що позивач не визначився із правовою підставою визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки статті 229, 230 ЦК України містять різні підстави недійсності правочину, і не довів наявність помилки чи обману в діях відповідачів. Вважає, що питання дотримання Закону України «Про іпотеку» при реєстрації права власності має вирішуватися при скасуванні державної реєстрації права власності, а не в межах позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційних скаргах, з таких мотивів.

Судами встановлено, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 59 520,00 грн, що є еквівалентом 7 440,00 дол. США. Ці кошти позичальник зобов'язався повернути позикодавцю строком не пізніше 20 червня 2013 року.

Для забезпечення виконання договору позики 20 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладено іпотечний договір, згідно якого іпотекодавець ОСОБА_2 передав в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_3 житловий будинок, що належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Відповідно до пункту 8 договору іпотеки, іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні боржником сплати боргу більш ніж п'ять днів за договором позики, та невиконання будь-якого з пунктів договору, в забезпечення якого укладається цей договір.

20 травня 2014 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я. М.

Житловий будинок, який був предметом договору купівлі-продажу належав ОСОБА_3 на підставі іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я. М., 20 грудня 2012 року за реєстровим № 3545, зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на підставі витягу: індексний № НОМЕР_1 від 25 квітня 2014 року, виданого Державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні позовних апеляційний суд зробив висновок, що матеріали справи не містять доказів виконання іпотекодержателем вимог іпотечного договору щодо надіслання іпотекодавцю вимоги про усунення порушень зобов'язань за договором та встановлення строку виконання цієї вимоги; письмового повідомлення іпотекоджержателем іпотекодавця про рішення набути предмет іпотеки у власність, узгодженої між вказаними особами вартості предмету іпотеки на момент такого набуття або його оцінки суб'єктом оціночної діяльності і взагалі не містять будь-яких даних про розмір невиконаних зобов'язань іпотекодавця, в рахунок яких іпотекодержатель набув предмет іпотеки у власність та здійснив його продаж. За таких обставин висновок суду про те, що на час укладення договору купівлі-продажу предмет іпотеки належав ОСОБА_3 на підставі іпотечного договору не ґрунтується на законі, не відповідає умовам цього договору і обставинам справи та суперечить правовим позиціям Верховного суду України у справах № 6-2479цс15 і № 6-1239цс16.

Проте із таким висновком погодитися неможливо, з таких підстав.

Тлумачення частини першої статті 11, частини першої статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення) свідчить, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_2 свої позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку заявив на підставі статей 229, 230 ЦК України, то перегляд в апеляційному порядку рішення повинен здійснюватися саме в цих межах.

Проте в порушення вимог статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення) апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та надав оцінку виконання іпотекодержателем вимог іпотечного договору, не вказавши при цьому будь-яких підстав для таких процесуальних дій.

У статтях 229, 230 ЦК України встановлено підстави для оспорення правочину - вчинення правочину під впливом помилки або обману.

Згідно частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_2 не довів підстав, передбачених статтями 229, 230 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 травня 2014 року, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити, оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 06 вересня 2016 року скасувати.

Залишити в силі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25 березня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило