Ухвала

12 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 752/7347/16-ц

провадження № 61-10168св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - Будинок відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Левіцький Тимофій Костянтинович,

боржники: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами на ухвали Апеляційного суду міста Києва у складі судді Лапчевської О. Ф. від 01 листопада 2016 року та від 22 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Будинок відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами (далі - БВ «Конча-Заспа» ДУС) звернувся до суду зі скаргою, в якій просив: визнати незаконними дії та бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Левіцького Т. К. щодо ухвалення постанови від 27 квітня 2016 року про відмову БВ «Конча-Заспа» ДУС у відкритті виконавчого провадження № 50951817 з виконання наказу Голосіївського районного суду міста Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 суми основного боргу в розмірі 16 285, 73 грн та по 30, 45 грн з кожного в рахунок сплати судового збору; скасувати зазначену постанову державного виконавця; видати дублікат судового наказу Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 752/7185/15-ц; поновити строк для пред'явлення до виконання вказаного судового наказу; зобов'язати посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві прийняти до негайного виконання зазначений судовий наказ та стягнути на користь БВ «Конча-Заспа» ДУС з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 суму основного боргу в розмірі 16 285, 73 грн та по 30, 45 грн з кожного в рахунок сплати судового збору.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року скаргу БВ «Конча-Заспа» ДУС залишено без розгляду.

Заявник, БВ «Конча-Заспа» ДУС, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк на усунення недоліків, зокрема зазначено про необхідність сплати судового збору за подання апеляційної скарги. У висновку, викладеному в оскаржуваній ухвалі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що БВ «Конча-Заспа» ДУС не сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у встановленому порядку і розмірі.

На виконання зазначеної ухвали апеляційного суду від БВ «Конча-Заспа» ДУС надійшла заява, в якій заявник зазначив, що звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». Ураховуючи, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід'ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, то за подання скарги судовий збір не сплачується.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року апеляційну скаргу БВ «Конча-Заспа» ДУС на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року визнано неподаною та повернуто.

У своїх висновках суд апеляційної інстанції виходив з того, що посилання БВ «Конча-Заспа» ДУС на те, що за подання апеляційної скарги судовий збір не сплачується, не може братись до уваги, оскільки зміни до Закону України «Про судовий збір» в редакції, що набрала чинності з 01 вересня 2015 року, прийнято пізніше постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». Таким чином, згідно з підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» заявник повинен сплатити судовий збір за подання скарги на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби, що ним не вчинено у встановлений судом строк.

Заявник, БВ «Конча-Заспа» ДУС, не погоджуючись зі згаданими ухвалами апеляційного суду, 23 листопада 2016 року та 21 грудня 2016 року відповідно подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, в яких просив скасувати ухвали Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року та 22 листопада 2016 року, справу повернути для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційні скарги обґрунтовуються доводами про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема тим, що у законодавстві не передбачена необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, тому висновок суду про необхідність сплати судового збору зроблено з порушенням норм процесуального права.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року та 27 січня 2017 року у справі відкрито касаційні провадження, ухвалою від 05 жовтня 2017 року справу за скаргою БВ «Конча-Заспа» ДУС на дії та бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Левіцького Т. К., про видачу дубліката судового наказу та поновлення строку для пред'явлення його до виконання призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України 2017 року), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 27 лютого 2018 року передано до Верховного Суду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, чинного на момент постановлення оскаржуваних судових рішень) (далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що оскаржувані ухвали суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону.

Апеляційна скарга за формою та змістом повинна відповідати вимогам статті 295 ЦПК України 2004 року. Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Правові засади справляння судового збору, платники, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються згідно із Законом України «Про судовий збір». У статті 3 цього Закону серед об'єктів справляння судового збору визначено, що такий збір сплачується, зокрема за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. За своїм змістом такий перелік є вичерпним та поширювальному тлумаченню не підлягає.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом враховано, що в пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справа» зазначено, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід'ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ані у розділі VII ЦПК, ані в Законі України «Про судовий збір» (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується.

У статті 4 Закону України «Про судовий збір» не визначено розмір ставки судового збору за подання скарги на дії державного виконавця.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати має погодитися з тим, що, дійсно, за подання до суду першої інстанції скарги на дії державного виконавця судовий збір не справляється.

Проте, цей висновок не впливає на оцінку правомірності оскаржуваної ухвали апеляційного суду, оскільки предметом дослідження є не питання сплати судового збору за подання скарги до суду першої інстанції, а необхідність оплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, постановленої за результатами вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження з перегляду ухвали суду першої інстанції, постановленої за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця.

Верховний Суд у складі цієї колегії суддів прийшов до переконання, що правове врегулювання сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції в такій правовій ситуації здійснено максимально зрозуміло та вичерпно.

У статті 3 згаданого Закону серед об'єктів справляння судового збору визначено, що такий збір сплачується, зокрема за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення.

За змістом статті 208 ЦПК України 2004 року судові рішення викладаються у таких формах: ухвали; рішення; постанови.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду; заяви про приєднання до апеляційної чи касаційної скарги на ухвалу суду юридичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору встановлюється в 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1.1. статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 4.1.11. цього Кодексу податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, як єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов'язкових елементів податку.

Таким чином, законодавчо визначеним принципом справляння усіх загальнообов'язкових зборів є визначення усіх обов'язкових елементів податку, а отже, об'єктів справляння цього збору та розмірів його ставок.

Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду має констатувати, що якщо за подання скарги на дії державного виконавця до суду першої інстанції законом не встановлено для заявника сплачувати судовий збір, то в разі оскарження заінтересованою особою постановленого судом першої інстанції судового рішення за результатами розгляду зазначеної скарги судовий збір справляється на загальних підставах, встановлених у підпункті 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».

При цьому предмет судового розгляду суду першої інстанції не може впливати на обов'язковість сплати або несплати судового збору за подання апеляційної скарги в разі незгоди з таким рішенням.

За таких обставин висновки апеляційного суду про невідповідність апеляційної скарги БВ «Конча-Заспа» ДУС вимогам статей 121, 297 ЦПК України 2004 року у зв'язку з несплатою судового збору є правильними та такими, що відповідають закону.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, на переконання колегії суддів Першої судової палати, є недостатньо обґрунтованими.

Разом з тим, Верховний Суд встановив наявність висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульованих та викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду у складі іншої колегії суддів цієї судової палати, а також колегії суддів іншої судової палати. За таких обставин з урахуванням наведеного, колегія суддів у цьому складі вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі іншої колегії суддів цієї судової палати, а також у складі колегії суддів іншої судової палати.

За правилами частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Прикладами наявності протилежних за змістом правових висновків у рішеннях Верховного Суду є, зокрема, постанова від 18 січня 2018 року у справі № 565/256/15-ц, провадження № 61-1504св17, ухвалена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати; постанова від 30 січня 2018 року у справі № 2-3280/11, провадження № 61-1356св18, ухвалена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати; постанова від 14 лютого 2018 року у справі № 589/6044/13, провадження № 61-1900св18, ухвалена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати.

У зазначених судових рішеннях зроблено висновок про те, що звільнення сторони виконавчого провадження від обов'язку сплати судового збору за подання скарги на дії державного виконавця є достатньою підставою також і для звільнення цієї категорії учасників справи від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції.

Аналіз викладених правових висновків з оцінкою наведених прикладів свідчать про існування іншого, ніж наведений в цьому рішенні, підходу до розуміння та тлумачення Закону України «Про судовий збір» щодо справляння судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця, що викликає необхідність узгодження різних правових підходів та формування єдиного підходу у практиці Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах викликає необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, що підлягає вирішенню Обєднаною Палатою Касаційного цивільного суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд ОбєднаноїПалати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 752/7347/16-ц, провадження № 61-10168св18, за скаргою Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами на дії та бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Левіцького Тимофія Костянтиновича, за касаційною скаргою Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами на ухвали Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року та 22 листопада 2016 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик