Справа № 487/1316/18
Провадження № 2/487/1333/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суду міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Бобрової І.В.,

секретар судового засідання - Гладка К.М.,

за участю сторін по справі:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/1316/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Третя миколаївська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. про визнання заповіту недійсним,

представники учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

15.03.2018 р. представник позивача - ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, складений 11.05.2006 р. та посвідчений нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Біцюк Т.Є, реєстраційний номер 3-327. Свої вимоги мотивувала тим, що покійний батько ОСОБА_1 - ОСОБА_6 вимушений був скласти оспорюваний заповіт під впливом тяжких обставин, оскільки потребував постійного стороннього догляду та мав хвору на серце дружину. Позивач на той час таку допомогу надати йому не могла, а відповідач ОСОБА_2 безоплатно не мала наміру здійснювати догляд за хворими. Вважала, що даний позов підлягає задоволенню на підставі ст.ст. 1257,233 ЦК України.

Ухвалою суду від 21.03.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

13.04.2018 р. у підготовчому судовому засіданні представник відповідача надав відзив на позовну заяву разом з доданими до нього документами. За клопотанням позивача та її представника ухвалою суду від 13.04.2018 р. підготовче судове засідання відкладено до 03.05.2018 р..

В письмовому відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що не визнає позовних вимог у повному обсязі, оскільки заповіт від 11.05.2006 року ОСОБА_6 підписував власноручно без будь-якого тиску, примусу в присутності свідків. Жодних психічних захворювань спадкодавець не мав, та в повній мірі розумів значення своїх дій. Крім того ОСОБА_6 був інвалідом першої групи загального захворювання та потребував стороннього догляду та лікування так само як і його дружина - ОСОБА_7. Увесь необхідний догляд за подружжям здійснювала саме ОСОБА_2, в той час, як позивач ніякої допомоги батькам не надавала.

Ухвалою суду від 03.05.2018 р. закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначити її до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила про їх задоволення.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаюсь на обставини викладені у письмовому відзиві. Крім того зазначила, що з моменту складання заповіту і до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 минуло майже десять років, а тому є безпідставними звинувачення її позивачем у будь-яких корисних цілях, здійсненні неналежного нагляду за хворим та знаходження останнього в скрутному стані.

Третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що заповіт був складений за добровільним волевиявленням ОСОБА_6. На час його складання, спадкодавець поводився повністю адекватно, висловлював свої побажання щодо змісту заповіту чітко та розбірливо, особисто його підписав. В приміщенні, де вчинялася нотаріальна дія вона знаходилася з ОСОБА_6 один на один, ніякого тиску з боку сторонніх осіб не було.

Суд заслухавши пояснення сторін та інших учасників справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, встановивши всі обставини та відповідні їм правовідносини сторін, дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення позову враховуючи наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6, який згідно заповіту, посвідченого 11.05.2006 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Біцюк Т.Є., зареєстрованого в реєстрі за №3-327, все своє майно заповів ОСОБА_2.

Із змісту оспорюваного заповіту вбачається, що його було записано нотаріусом зі слів заповідача ОСОБА_6, прочитаний ним вголос і власноручно підписаний. У зв'язку з хворобою ОСОБА_6, заповіт посвідчено у нього вдома за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними сестрами. При цьому ОСОБА_1 згідно свідоцтва про усиновлення НОМЕР_3 від 21.04.1967 року була усиновлена ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та певний час, до заміжжя, проживала з батьками за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.06.2012 року по справі №2/1412/2320/12 встановлено, що на момент ухвалення рішення за попередньою домовленістю разом з подружжям ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, з метою догляду проживала ОСОБА_2, в той час як ОСОБА_1 переїхала до помешкання останньої.

Також апеляційним судом Миколаївської області в рішенні від 13.12.2017 року по справі №487/1781/17 було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не бажали, щоб ОСОБА_1 проживала разом з батьком у будинку і навіть приходила до нього.

Зазначені обставин в силу ч.4 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають, що також узгоджується з п.п. 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», в яких зазначено, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61).

В обґрунтування свого позову, позивач посилалася на ст.233 ЦК України, як на підставу для визнання заповіту недійсним.

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Такого правового висновку дійшов зокрема Верховний Суд України 16 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. При цьому невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. Умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження складання заповіту ОСОБА_6 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, суду надано не було.

Допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є родичами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому, на думку суду, враховуючи неприязні стосунки що склалися між сторонами, в тому числі і з приводу спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_6, що підтверджується чисельними судовими провадженнями, не можуть надати об'єктивних показів. Крім того, обидва свідка з моменту здійснення догляду ОСОБА_2 за ОСОБА_6 фактично останнього не відвідували. З будь якими скаргами до них він не звертався.

Також суд критично відноситься до пояснень свідка ОСОБА_10, якій фактичні обставини складання заповіту та тих відносин, що склалися між членами даної родини, відомі лише зі слів її колишньої однокласниці ОСОБА_1.

Серед іншого показання свідка ОСОБА_11, дослідженні під час судового розгляду, щодо гарного відношення подружжя ОСОБА_6 до ОСОБА_1 не містять в собі доказової бази, яка б узгоджувалася з предметом позову, а тому суд ставиться до них критично.

Крім того судом враховано, що заповіт є одностороннім правочином. Право на спадкування, в тому числі і за заповітом, виникає лише після смерті фізичної особи, заповідач не обмежений у праві в будь-який час скасувати заповіт або скласти новий.

При цьому з дня складення заповіту до смерті заповідача ОСОБА_6 минуло більше десяти років, заповіт не змінювався та не скасовувався. Хоча, як встановлено судовими рішеннями, ОСОБА_6 незважаючи на хворобу займав соціально активну позицію, про що свідчать, дослідженні в судовому засіданні зверненя його до правоохоронних органів, суду, голови самоврядування, а також пояснення свідка ОСОБА_12, та мав змогу це зробити.

Посилання позивача на хворобу ОСОБА_6, як на тяжку обставину під впливом якої він змушений був скласти спірний заповіт, не може слугувати підставою для визнання його недійсним, оскільки позивачем не доведено, що шляхом складання зазначеного заповіту ОСОБА_6 зміг усунути дану обставину або взагалі вирішити будь-яку іншу проблему.

З огляду на викладене, суд прийшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог. Керуючись ст.ст. 89,141,206,258,263-265,279,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Третя миколаївська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Тетяна Євгенівнапро визнання заповіту недійсним - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2.

Третя особа: Третя миколаївська державна нотаріальна контора, місце знаходження: м. Миколаїв, вул. Погранична, 40.

Третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Тетяна Євгенівна, місце знаходження: АДРЕСА_1.

Головуючий суддя підпис І.В.Боброва

З оригіналом згідно

суддя