Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/5536/17
Номер провадження2/711/4/18
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Запорожець Я.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним та застосування реституції,
представник позивача ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3
Крім того, позивач вказує на те, що досягнення згоди щодо змісту всіх умов, які містяться в Умовах та правилах надання банківських послуг і ОСОБА_3 має бути скріплене підписами сторін під вказаними документами. Самого факту ознайомлення і згоди однієї із сторін з ними без підпису під їх текстом недостатньо для визнання їх невідємною частиною письмового договору.
Тобто, факт підписання сторонами кредитного договору підтверджується лише письмовою заявою позивача, підписаною уповноваженою банком особою 07.07.2011р., в якій містяться лише окремі умови щодо суми кредиту, терміну дії договору, відсоткової ставки 2,5% щомісяця на залишок непогашеної суми кредиту, а тому позивач вважає, що відсутні докази підписання та/або ознайомлення позивача із Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських послуг, при цьому збільшивши процентну ставку річних, банк застосував не передбачену заявкою на кредитування неустойку та вчинив інші дії, не передбачені заявкою на кредитування.
В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків.
За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, тобто суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже заявляючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, позивач має визначити правову підставу, яка передбачає недійсність такого правочину.
Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до п.20 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
В судовому засіданні встановлено, що 13.02.2007р. між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого остання підписала у ПАТ КБ «Приватбанк» м. Черкаси заяву на отримання кредитної картки для одержання кредитного ліміту в сумі 2100 грн., базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору складала 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році /а.с.123/.
28.02.2007р. ОСОБА_1 отримала зазначену платіжну картку, після цього кредитна картка була активована та позивач користувалась нею.
Підписавши 07.07.2011р. анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» ОСОБА_1 погодилась на отримання банківських послуг на Умовах та Правилах надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк».
Надаючи оцінку доводам позивача слід звернути увагу, що згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.
Відповідно до положення ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
Загальні положення про договір визначені розділом 2 Цивільного Кодексу України, а правова природа кредитних правовідносин урегульована параграфом 2 глави 71 ЦК, Закону України «Про банки і банківську діяльність» та інш.
Як передбачено ст. 627 ЦК України (в ред., що діяла на час виниклих правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.
Згідно із ст.628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Стаття 633 ЦК визначає норми публічного договору.
За змістом ст. 203 (в ред. на час виниклих правовідносин), ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваної угоди у 2012 році була повнолітньою дієздатною особою, самостійно обрала ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитора, та не мала будь-яких обєктивних перешкод для детального ознайомлення до підписання договору із умовами видачі та повернення кредиту, також позивач жодним чином не заявляла про його недійсність.
Питання про визнання кредитного договору недійсним виникло лише після звернення Банку до ОСОБА_1 щодо сплати боргу.
За змістом п.2 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Щодо посилань ОСОБА_1на те, що кредитним договором передбачено сплату надмірної пені в розмірі 1% від несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочки, процентів, то суд враховує, що Банк на даний час не заявляє зазначених позовних вимог до ОСОБА_1, а тому не бере до уваги зазначені обставини.
Варто звернути увагу, що у спірних правовідносинах позивач виступає споживачем банківських послуг, які надаються відповідачем, а отже надання таких послуг має здійснюватись у відповідності із Законом України «Про захист прав споживачів» та в цілому відповідати вимогам статті 11 цього Закону, в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваної угоди, тобто станом на 19.12.2012р.. У абзаці другому цієї норми Закону передбачалося, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Положення ст.15 і ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» не містили указівки про те, що порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачеві зазначеної інформації відносно умов кредитування має наслідком визнання укладеного договору недійсним.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними, а отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст.207, 640 ЦК України та уклали певну угоду, у якій передбачили умови її виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.
Під час розгляду справи встановлено, що позивач тривалий час користувалась банківськими послугами відповідача та не заявляла про їх відмову чи незгоду з умовами надання таких послуг. Заперечення позивача обумовлені незгодою із змістом обсягу прав кредитора на застосування до позичальника засобів відповідальності за несвоєчасне та неналежне повернення кредитних коштів та процентів за їх використання. Натомість, часткова незгода із запропонованими банком умовами та визначена банком занадто велика міра відповідальності позичальника за порушення умов повернення кредитних коштів не є достатньою підставою для визнання всього договору недійсним та застосування реституції.
Статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачений перелік умов, які можуть бути визнані несправедливими і тягнуть за собою їх недійсність. Частиною пятою цієї статті передбачено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд бере до уваги, що вони складаються з судового збору, від сплати якого позивача звільнений, а тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 12-13, 77, 81, 89, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1, 22.02.1974р.н., РНОКПП НОМЕР_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, 18016

Відповідач Приватне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», , юридична адреса: вул. Грушевського, буд.1-Д, м. Київ, 01001.

Головуючий: ОСОБА_4