Номер провадження: 22-ц/785/4777/18
Номер справи місцевого суду: 522/92/14-ц
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Бєляєвої А.О.

імена (найменування) сторін:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

представник позивача - Бойко Анна Володимирівна

відповідач - ОСОБА_3, Державна реєстраційна служба України

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року, ухваленого суддею Нікітіною С.І.

в с т а н о в и в:

У грудні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом доОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 27.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір споживчого кредиту № 0 на суму 81600 доларів США. Боржник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором. Банк свої зобов'язання за Договором виконав, надавши Боржнику кредит, що підтверджується виписками з особових рахунків відповідача, проте ОСОБА_3 заборгованість не погасив. Також, позивач вказує, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру НОМЕР_1 (загальна площа 46,3 кв.м, житлова площа 26,2 кв.м), розташовану в будинку АДРЕСА_1. 08.12.2011 року своє право вимоги по вказаним договорам ПАТ «УкрСиббанк» як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк».

Посилаючись на ці обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 27.06.2008 р. у розмірі 1083461,38 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру НОМЕР_1 (загальна площа 46,3 кв.м, житлова площа 26,2 кв.м), розташовану в будинку АДРЕСА_1, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» вказаної квартири та визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру; зобов'язати ДРС України здійснити державну реєстрацію права власності; припинити право ОСОБА_3 на користування вказаною квартирою, виселивши його та всіх проживаючих з ним осіб з вказаної квартири.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволений. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 27.06.2008 р. у розмірі 1083461,38 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності ПАТ «Дельта Банк» на квартиру АДРЕСА_1. Припинено право ОСОБА_3 користування квартирою НОМЕР_1 (загальна площа 46,3 кв.м, житлова площа 26,2 кв.м) розташовану в будинку АДРЕСА_1, виселені ОСОБА_3 та всі проживаючи з ним особи з вказаної квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подавапеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, що призвело до неправильного та необґрунтованого вирішення справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що виконав усі свої зобов'язання за договором кредиту №0 від 27 червня 2018 року ще 10 березня 2010 року, погасивши суму боргу та проценти за користування грошовими коштами, проте Позивачем, у суді першої інстанції, були надані виписки з рахунку починаючи з 2011 року. Так як 8 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив права вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банк», апелянт вважає що ним сплачено всю суму боргу до договору про відступлення права вимоги. Також, на думку ОСОБА_3 вищевказаний договір було укладено з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», також договір відступлення права вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» не був нотаріально посвідчений.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

В порядку п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦПК України діючої редакції.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст.263 ЦПК України діючої редакції).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, та ст. 264 ЦПК України діючої редакції).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як новий кредитор та Іпотекодержатель має право вимагати виконання зобов'язання на свою користь та звернути стягнення на предмет іпотеки, що визначено Законом України «Про іпотеку», а саме: статтями 33, 36, 37 та Договором іпотеки, яким визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та набуття Іпотекодержателем права власності на нього за вартістю, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, а оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, суд з метою захисту прав та інтересів позивача звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 27 червня 2008 року між сторонами укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримала кредит в сумі 81600,00 дол. США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 26 червня 2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін (а.с. 14-20 т. 1)

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором Іпотекодавець - відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; загальна площа: 46,3 кв.м; житлова площа: 26,2 кв.м., що підтверджується Іпотечним договором № б/н від 27 червня 2008 року, укладеним між позивачем та відповідачем (а.с. 42-45 т. 1).

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Гарською В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 27 червня 2008 року за реєстровим № 2768 (а.с.42-45).

Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек(а.с.57-58).

На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк».

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 65 - 68 т. 1).

На підставі вказаного Договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість станом 08 листопада 2013 року у розмірі 135 551,28 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1 083 461,38 грн., яка складається з: 79 484,94 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 635 323,12 грн. - заборгованість за кредитом; 56 066,34 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 448 138,26 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом, згідно розрахунку заборгованості (а.с. 48).

У зв'язку з чим у ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, суд не звернув уваги на те, що цей спосіб захисту є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні статтею 16 ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні договором, укладеним між сторонами.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, у пункті 4.1 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення здійснюється у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором.

Відповідно до п.4.2 звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на Предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 Договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». А саме, у п.5.2.1 передбачений один із способів звернення стягнення на Предмет іпотеки - передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем слід зазначити наступне.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

У відповідності до ст. 263 ч. 4 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного суду.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові № 760/14438/15-ц від 21 березня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 повністю розрахувався по кредиту до 2010 року, що договір про відступлення прав за іпотечним договором не був посвідчений нотаріально, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що підставою для скасування оскаржуваного рішення суду є те, що суд не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» вказаної квартири та визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру задоволенню не підлягають, в зв'язку з чим позовні вимоги про зобов'язання Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності ПАТ «Дельта Банк» на квартиру, припинення права користування квартирою та виселення ОСОБА_3 та всіх проживаючих з ним осіб з вказаної квартири є похідними, та не підлягають задоволенню, тому що в задоволенні первинних позивних вимог слід відмовити.

В зв'язку з чим, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 386 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2014 року - скасувати. Ухвалити нове.

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 листопада 2018 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець