Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 216/1910/15-ц

провадження № 61-5889св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - прокурор Центрально-Міського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в інтересах ОСОБА_2,

відповідач - Український політехнічний технікум,

представники відповідача: Семинько Валерій Анатолійович, Фертак Юлія Геннадіївна, ОрловаОксана Миколаївна,

третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради,

представник третьої особи - Салтовська Ірина Петрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та першого заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Михайлів Л. В., Барильської А. П., Ляховської І. Є. від 13 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року прокурор Центрально-Міського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 до Українського політехнічного технікуму (далі - УПТ), третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі Дніпропетровської області ради про зобов'язання провести перерахунок стипендії та її виплату.

Позовна заява мотивована тим, що до прокуратури Центрально-Міського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_7 із заявою про звернення прокуратури в інтересах його неповнолітнього сина ОСОБА_2 до суду з позовом до відповідача про зобов'язання провести перерахунок та виплату стипендії відповідно до вимог Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Оскільки ОСОБА_2 є студентом УПТ, його батько має загальний стаж роботи під землею 16 років, то ОСОБА_2 має право на отримання стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Однак за період з 1 вересня 2014 року по 31 січня 2015 року йому була нарахована та виплачена стипендія в меншому розмірі і недоплата стипендії за вказаний період складає 2 тис. 801 грн 51 коп., яку прокурор просив суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2, а також зобов'язати УПТ з 1 лютого 2015 року виплачувати ОСОБА_2 стипендію згідно зі статтею 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, до закінчення ним навчання.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі судді Мазурчака В. М. від 17 липня 2015 року позов прокурора Центрально-Міського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в інтересах ОСОБА_2 задоволено.Стягнуто зУПТ на користь ОСОБА_2 2тис. 801грн 51 коп. заборгованості з виплати стипендії за період з 1 вересня 2014 року по 31 січня 2015 року.Зобов'язано УПТ з 1 лютого 2015 року виплачувати ОСОБА_2. стипендію згідно зі статтею 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, до закінчення ним навчання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 є сином шахтаря зі стажем роботи під землею більше 15 років, то він має право на отримання гарантованої законом виплати стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. При цьому оскільки соціальна стипендія є періодичним платежем, а порушення відповідачем права - триваючим, то вимога про зобов'язання відповідача здійснювати таку виплату на майбутнє є обґрунтованою.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року апеляційну скаргу УПТ задоволено частково.Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2015 року в частині задоволення позову прокурора Центрально-Міського району м. Кривого Рога Дніпропетровської області в інтересах ОСОБА_2 про зобов'язання виплачувати ОСОБА_2 з 1 лютого 2015 року стипендію в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, до закінчення ним навчання, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову прокурора про стягнення ненарахованої та невиплаченої стипендії за період 1 вересня 2014 року по 31 січня 2015 року в розмірі 2 тис. 801 грн 51 коп., суд апеляційної інстанції виходив із того, що Закон України «Про підвищення престижності шахтарської праці» має вищу юридичну силу в порівнянні з Порядком призначення і виплати стипендій, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 (далі - Порядок), а невнесення відповідних змін до вказаної Постанови після прийняття зазначеного Закону не є підставою для порушення прав позивача на отримання стипендії в розмірі, встановленому цим Законом.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині зобов'язання виплачувати ОСОБА_2 з 1 лютого 2015 року стипендію в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, до закінчення ним навчання, суд апеляційної інстанції виходив із того, що чинним законодавством не передбачено такого способу захисту права як зобов'язання здійснити виплату стипендії в майбутньому, адже вказане право ще не порушене.

8 лютого 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність бюджетних асигнувань на виплату відповідної стипендії не є підставою для відмови в її виплаті на підставі статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Крім того, у цивільному законодавстві закріплено невичерпний перелік способів захисту права, тому особа не позбавлена права звернутися до суду з позовом про визнання свого права шляхом зобов'язання здійснювати виплату стипендії в майбутньому.

23 лютого 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга першого заступника прокурора Дніпропетровської області, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач заперечував право ОСОБА_2 на отримання стипендії в розмірі установленому спеціальним законодавством і відповідач, формуючи кошторис навчального закладу на 2014-2015 роки, зокрема розміру стипендіального фонду, включив розмір лише звичайної академічної стипендії. Крім того, необхідною умовою реалізації права ОСОБА_2 є його визнання, а здійснення такого права полягає в періодичному нарахуванні та виплаті стипендії, у тому числі в майбутньому.

23 березня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення УПТ на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому зазначено, що під час навчання ОСОБА_2 отримує стипендію відповідно до статті 51 Закону України «Про освіту» та Порядку, в якому витрати на стипендіальне забезпечення дітей окремих категорій шахтарів не передбачено. У зв'язку з викладеним УПТ просив касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанцій - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги підлягають задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що відповідно до наказу про зарахування на навчання від 11 серпня 2014 року ОСОБА_2 було зараховано до складу учнів прийнятих на навчання за державним замовленням до УПТ за спеціальністю «Експлуатація та ремонт гірничо-електромеханічного обладнання та автоматичних пристроїв».

Відповідно до статуту УПТ технікум є вищим навчальним закладом першого рівня акредитації, в якому здійснюється підготовка фахівців із здобуттям вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста за кількома спорідненими спеціальностями, який має вищий рівень кадрового та матеріально-технічного забезпечення. Технікум є юридичною особою, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав, мати обов'язки, бути позивачем і відповідачем в суді.

ОСОБА_2 належить до категорії студентів, які є дітьми шахтарів. Так, батько ОСОБА_2 - ОСОБА_8, на момент вступу сина доУТП працював на ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг», з 3 вересня 2001 року - на посаді чергового електрослюсаря з ремонту підземного обладнання. Стаж його роботи у вказаному товаристві станом на 13 березня 2014 року складав 12 років 8 місяців 11 днів.

З 13 липня 1992 року по 10 серпня 1995 рік та з 5 грудня 1995 року по 13 вересня 1996 рік ОСОБА_8 працював на шахті ім. Артема № 1 ДП «Рудоуправління ім. Кірова» на посаді підземного електрослюсаря (черговий та з ремонту устаткування). Загальний стаж роботи ОСОБА_8 за вказані періоди в підземних умовах склав 3 роки 10 місяців 5 днів.

Таким чином, загальний стаж роботи під землею ОСОБА_8 складає 16 років.

За період навчання з вересня по листопад 2014 року ОСОБА_2 отримував стипендію в розмірі 649 грн.; у грудні 2014 року - 664 грн 58 коп.; в січні 2015 року - 276 грн 91 коп.

З 1 вересня 2014 року по 31 січня 2015 року УПТ недонарахував та недоплатив стипендію в розмірі 2 тис. 801 грн 51 коп.

Відповідно пункту 8 частини третьої статті 3 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, формування і реалізація державної політики у сфері вищої освіти забезпечуються шляхом надання особам, які навчаються у вищих навчальних закладах, пільг та соціальних гарантій у порядку, встановленому законодавством.

Частиною другою статті 62 цього Закону в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що особи, які навчаються у вищих навчальних закладах за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання стипендій у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, шахтарі, які мають стаж підземної роботи не менш як три роки, а також протягом трьох років після здобуття загальної середньої освіти особи, батьки яких є шахтарями та які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років або які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві чи стали інвалідами І або ІІ групи, зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» Закони України та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, до приведення їх у відповідність із цим Законом діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

На час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій в Порядку не було передбачено виплату соціальних чи академічних стипендій особам, батьки яких є шахтарями та, які мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, у тому числі і в підвищеному розмірі.

Закон України «Про підвищення престижності шахтарської праці», в якому закріплено вищий розмір стипендії для категорії студентів з числа дітей шахтарів, має вищу юридичну силу в порівнянні з Порядком. Тому саме положення цього Закону підлягають до застосування до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Стаття 1 ЦПК України в редакції, що була чинна на час звернення до суду з позовом, передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України в редакції, що була чинна на час звернення до суду з позовом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України в редакції, що була чинна на час звернення до суду з позовом, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України в редакції, що була чинна на час звернення до суду з позовом, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов'язання вчинити певні дії, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Тому спосіб захисту порушеного права позивача в частині позовних вимог про зобов'язання виплачувати стипендію ґрунтується на нормах статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 15 ЦПК України в редакції, що була чинна на час звернення до суду з позовом.

Такий же висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного суду України від 13 квітня 2016 року в справі № 6-2981цс15.

З огляду на викладене, оскільки суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання виплачувати ОСОБА_2 з 1 лютого 2015 року стипендію в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, до закінчення ним навчання та відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, не звернув увагу на вказані норми права, тому дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту права.

Натомість суд першої інстанції, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення в справі.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_2 та першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року скасувати, рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк