Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №328/3969/16 Головуючий у 1 інстанції Погрібна О.М.
Провадження № 22-ц/778/593/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Токмацька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який було уточнено в ході судового розгляду справи, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Токмацька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, про відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначав, що 10.09.2011 року Токмацьким міським відділом РАЦС було зареєстровано шлюб між ним та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_6.

30 грудня 2014 року рішенням Токмацького районного суду Запорізької області шлюб було розірвано, син залишився жити з матір'ю.

За рішенням Токмацького районного суду він сплачує аліменти на дитину, яка проживає з матір'ю, окремо від нього.

Після розлучення колишня дружина всіляко перешкоджає і навіть заперечує його участь у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною.

02 червня 2015 року орган опіки та піклування при Токмацькій райдержадміністрації по його заяві своїм рішенням визначив дні та часи його спілкування з дитиною, це рішення було доведено до відома відповідача. Але попри це відповідач категорично під різними, в т.ч. і надуманими вигадками не дозволяє йому побачення з дитиною, ані в її присутності, ані на його території. Таким чином, попри рішення органів опіки та піклування відповідач всіляко перешкоджала його спілкуванню з дитиною.

22 липня 2015 року Токмацький районний суд Запорізької області розглянувши його позовну заяву про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї затвердив мирову угоду, яку за обопільною згодою сторін підписала і відповідач, і якою відповідач зобов'язалася виконати наступні умови: позивач та відповідач за взаємною згодою встановлюють час та місце спілкування батька ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в присутності матері ОСОБА_5. Відповідач зобов'язується з часу підписання мирової угоди надавати ОСОБА_4 можливість приймати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, при цьому відповідач погодилась надавати дитину ОСОБА_6 ОСОБА_4 з 22.07.2015 по 30.10.2015 року в її присутності з понеділка по п 'ятницю кожної неділі з 09-00 до 10-00 години, кожної суботи - з 09-00 до 11-00 години. З 30.10.2015 року по 31.03.2016 року відповідач погодилась надавати ОСОБА_4 дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в подальшому в її присутності з понеділка по п'ятницю кожної неділі з 09-00 до 10-00 години, в суботу та неділю з 09-00 години до 10-00 години на території батька без присутності матері. З 31.03.2016 року погоджується надавати ОСОБА_4 дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на один вихідний день (суботу або неділю) з 09-00 до 17-00 години без присутності матері.

Сторони погодилися, що у разі невиконання відповідачем умов мирової угоди, мирова угода вважатиметься підставою для виконання в примусовому порядку.

Незважаючи на те, що зазначене рішення (мирова угода) є обов'язковим до виконання, відповідач не надає йому можливості спілкуватися з дитиною і займатися її вихованням. Жодного разу умови мирової угоди відповідачем не були виконані в повному обсязі. Ні на які компромісні рішення вона йти не бажала, дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, задля спілкування з ним надавати всіляко відмовлялася. 10.04.2016 Державним Виконавцем Токмацького міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області було складено Акт про невиконання ОСОБА_5 умов мирової угоди. 12.04.2016 року Державним Виконавцем Токмацького міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області було складено вимогу зобов'язального характеру, згідно якої 16.04.2016 року відповідач повинна була обов'язково надати дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, для спілкування зі ним. Але вимога була нею проігнорована. Він також неодноразово звертався до поліції з заявами та скаргами про невиконання відповідачем умов мирової угоди. Але відповідач ніяк не реагувала на жодну з бесід проведених з нею, проте, завжди обіцяла обов'язково у наступний раз надати дитину йому для спілкування. Та свої обіцянки відповідач жодного разу не виконувала. У дитячому садку, який відвідує ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач залишила заяву, якою категорично заборонила йому спілкування з дитиною, а тим більш забирати ОСОБА_6 з дитсадку.

Незаконними діями відповідачки йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 3000 грн. Вона полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з її протиправною поведінкою і неможливістю спілкування з сином.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь завдану моральну шкоду в сумі 3000 грн. та сплачений ним судовий збір.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 700 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн. в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 10.09.2011 року Токмацьким міським відділом РАЦС було зареєстровано шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_5 - відповідачем по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_6.

30 грудня 2014 року рішенням Токмацького районного суду Запорізької області шлюб було розірвано, син залишився жити з матір'ю.

17 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_7.

22 липня 2015 року Токмацький районний суд Запорізької області розглянувши його позовну заяву про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї визнав мирову угоду, яку за обопільною згодою сторін підписала і відповідач, і якою відповідач зобов'язалася виконати наступні умови: позивач та відповідач за взаємною згодою встановлюють час та місце спілкування батька ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в присутності матері ОСОБА_5. Відповідач зобов'язується з часу підписання мирової угоди надавати ОСОБА_4 можливість приймати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, при цьому відповідач погодилась надавати дитину ОСОБА_6 ОСОБА_4 з 22.07.2015 по 30.10.2015 року в її присутності з понеділка по п 'ятницю кожної неділі з 09-00 до 10-00 години, кожної суботи - з 09-00 до 11-00 години. З 30.10.2015 року по 31.03.2016 року відповідач погодилась надавати ОСОБА_4 дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в подальшому в її присутності з понеділка по п'ятницю кожної неділі з 09-00 до 10-00 години, в суботу та неділю з 09-00 години до 10-00 години на території батька без присутності матері. З 31.03.2016 року погоджується надавати ОСОБА_4 дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на один вихідний день (суботу або неділю) з 09-00 до 17-00 години без присутності матері.

Сторони погодилися, що у разі невиконання відповідачем умов мирової угоди, мирова угода вважатиметься підставою для виконання в примусовому порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку ухвалою суду була визнана мирова угода.

Мирова угода є різновидом зобов'язання, яке виникає на підставі договору, укладеного за взаємною згодою сторін у письмовій формі та затвердженого судовим рішенням (ухвалою).

Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України від 05.12.2011 р. мирова угода є цивільно-правовим зобов'язанням, а отже до зобов'язання (мирової угоди) можуть бути застосовані «Правові наслідки його порушення» (ст.611 ЦК України).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачалось, що мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Судом вірно встановлено, що відповідач ухиляється від виконання мирової угоди. Так відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.05.2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №328/2187/15-ц, виданого 22.06.2015 року про визнання мирової угоди, укладеної між позивачем ОСОБА_4 з однієї сторони і відповідачем ОСОБА_5 з другої сторони, за якою з 31 березня 2016 року погоджується надавати позивачу ОСОБА_4 дитину ОСОБА_6 на один вихідний день (суботу або неділю) з 09.00 до 17.00 години без присутності матері, закінчено. В даній постанові зазначено, що 01.04.2016 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, в строк, наданий боржнику для самостійного виконання, рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця від 10.04.2016 року. 12.04.2016 року відповідачу було направлено вимогу державного виконавця зобов'язального характеру, сторонами виконавчого провадження, а саме: о 09.00 годині 16.04.2016 року знаходитись за вказаною адресою для проведення виконавчих дій, про надання змоги у спілкуванні батька ОСОБА_4 з його сином ОСОБА_6 В строк, наданий боржнику для виконання, вимоги державного виконавця та рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця від 16.04.2016 року. 18.04.2016 року відповідачу було направлено вимогу державного виконавця зобов'язального характеру, сторонам виконавчого провадження, а саме о 09.00 годині 23.04.2016 року знаходитись за вказаною адресою для проведення виконавчих дій, про надання змоги у спілкуванні батька ОСОБА_4 з його сином ОСОБА_6 В строк, наданий боржнику для виконання, вимоги державного виконавця та рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця від 23.04.2016 року. Оскільки боржником рішення суду не виконано в наданий державним виконавцем строк для виконання вимоги державного виконавця та рішення суду без поважних причин, державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_6 (ОСОБА_7) штрафу. 25.04.2016 року відповідачу знов було направлено вимогу державного виконавця зобов'язального характеру, сторонам виконавчого провадження, а саме о 09.00 годині 30.04.2016 року знаходитись за вказаною адресою для проведення виконавчих дій, про надання змоги у спілкуванні батька ОСОБА_4 з його сином ОСОБА_6 В строк, наданий боржнику для виконання, вимоги державного виконавця та рішення суду не виконано, про що складено акт державного виконавця від 30.04.2016 року. Так як боржником повторно не виконано в наданий державним виконавцем строк для виконання вимоги державного виконавця та рішення суду без поважних причин, державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника ОСОБА_6 (ОСОБА_7) штрафу в подвійному розмірі.

Таким чином, факт невиконання мирової угоди, визнаної ухвалою Токмацького районного суду є встановленим.

Згідно пояснень ОСОБА_3 в судовому засіданні штраф нею сплачений.

Стаття 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином, лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору п, 5 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди».

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У відповідності до вимог п.9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що незаконними діями ОСОБА_3 позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з її протиправною поведінкою і неможливістю спілкування з сином.

Суд першої інстанції вірно врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини відповідача, те, що вона не працює, має ще одну малолітню дитину, виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та співмірності, суд дійшов правомірно висновку про часткове задоволення позовних вимог та оцінив моральну шкоду в сумі 700 грн.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Отже, розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2017 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.01.2018 року.

Головуючий:

Судді: