Справа № 649/1007/17
Провадження № 2/649/25/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року Великолепетиський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого Соловйова В.В.

секретаря судового засідання Тритяк Ю.О.

за участю: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Велика Лепетиха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у листопаді 2000 року ОСОБА_2 звернувся до неї із пропозицією передачі йому в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку (пай). На вказану пропозицію вона погодилася та вони оговорили строк оренди, який за домовленістю складав 20 років та розмір орендної плати і в знак досягнення згоди їй було запропоновано поїхали до Великолепетиської державної нотаріальної контори, де вона як їй пояснили - підписала договір про оренду вказаної земельної ділянки. За вказану оренду відповідач на протязі майже 15 років виплачував їй орендну плату в розмірі, який кожного року визначався окремо. Про отримання нею орендної плати вона у будь-яких журналах чи відомостях свій підпис не ставила, відповідач сплачував орендну плату у грошовій формі, і привозив її особисто, або передавав через інших людей. Позивач вказує, що за 2016 та 2017 роки вона орендну плату не отримувала, а тому восени 2017 року повідомила відповідача про намір використовувати належну їй земельну ділянку у власних потребах, на що відповідач повідомив про те, що вказана земельна ділянка належить йому, і що вона ні-бито йому подарувала дану земельну ділянку у 2000 році. Зазначила, що коли на початку листопада 2017 року вона звернулася до Великолепетиської державної нотаріальної контори з проханням надати копію договору оренди від 16.11.2000 року то на своє звернення отримала відповідь про те, що у нотаріальній конторі договори оренди землі не укладаються та не посвідчуються, а тому їй було запропоновано звернутися до відділу Держгеокадастру у Великолепетиському районі де їй стало відомо про те, що 16.11.2000 року між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування серії АВО №089268, який посвідчено Великолепетиською державною нотаріальною конторою. На її прохання надати копію належного їй державного акта вона отримала відмову на тій підставі, що вже не є власником вказаної земельної ділянки, а щодо надання копії договору дарування роз»яснили, що вказані договори зберігаються у нотаріальній конторі за місцем їх укладення. При звернення до Великолепетиської нотаріальної контори їй роз»яснили, що на даний час нотаріальна контора є приватною, і всі архіви Великолепетиської державної нотаріальної контори в тому числі і за 2000 рік передані до Державного нотаріального архіву Херсонської області, який знаходиться в м. Херсон по вул. 40 років Жовтня 126. Тобто до листопада 2017 року про існування договору дарування вона взагалі не знала, копії договору дарування земельної ділянки вона не має та не отримувала. Вважає, що відповідач обманним шляхом змусив її підписати договір дарування, при цьому повідомивши, що необхідно оформити саме договір оренди земельної ділянки, а про договір дарування мова не йшла взагалі, оскільки відповідач не є її родичем чи близькою людиною. В силу відсутності належної освіти вона не розуміла, який насправді документ підписала, та помилилася щодо правової природи правочину, так як насправді мала на меті укласти договір оренди земельної ділянки, оскільки договір дарування є вкрай невигідним правочином для неї. До того ж відповідач не є близькою їй людиною, що додатково підтверджує той факт, що відповідач ввів її в оману щодо правової природи договору дарування. Інакше навіщо їй було б дарувати земельну ділянку відповідачу в той час коли вона має інших родичів, а сам договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Тобто у листопаді 2000 року вона погодилася лише на пропозицію оренди земельної ділянки, та в знак досягнення згоди поїхала до державної нотаріальної контори, де як їй пояснили, підписала договір про оренду вказаної земельної ділянки. За вказану оренду відповідач виплачував їй орендну плату. Щодо строків позовної давності зазначила, що про існування оспорюваного правочину (договору дарування) від 16.11.2000 року їй стало відомо лише у листопаді 2017 року, а тому вважає, що має право на поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав. У 2003 році вона уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила своє прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_4, що підтверджується довідкою відділу РАЦС Верхньорогачицького РУЮ від 03.10.2006 року № 23/07-79. Позивач просить суд поновити їй строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, а також договір дарування права на земельну частку (пай), серії АВО №089268 укладений 16.11.2000 року між мною ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений Великолепетиською державною нотаріальною конторою визнати недійсним.

30.01.2018 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надала до суду відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності, у яких зокрема зазначила, що 15 листопада 2000 року Позивач уклала Договір дарування права на земельну частку (пай) посвідчену сертифікатом серії ХС № 0190494, виданим Великолепетиською районною державною адміністрацією 15 липня 1999 року, зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів за №585 площею 8,98 га. в умовних кадастрових гектарах. Зазначений договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Великолепетиської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №1792. Крім того, на другій сторінці цього договору нотаріус зазначила, що «Договір підписано сторонами у моїй присутності. Особи сторін установлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_5 відчужуваного права на земельну частку (пай) перевірено». Відповідачу не зрозуміло, чому за думкою ОСОБА_5 (нині ОСОБА_1) С.А. вона не розуміла значення своїх дій в момент підписання зазначеного вище договору дарування, а згадала про це лише в грудні 2017 року. Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача являються надуманими, незаконними, безпідставними та необгрунтованими, крім того остання не надала суду необхідних належних та допустимих доказів в рахунок укладання договору дарування під впливом помилки, обману чи-то насильства, а також наявності всіх тих обставин, що зазначені в позові та які передували укладанню договору, що вплинули на позивача у вигляді психічного тиску на укладання договору дарування на користь сторонньої особи, внаслідок чого не було надано належних та допустимих доказів в рахунок наявності будь-яких протиправних та незаконних дій з боку відповідача спрямованих на психічне насильство та примушення позивача до укладання договору дарування на його користь, а також не надала доказів щодо укладення зазначеного правочину в наслідок помилки. Крім того, зазначила, що загальний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України встановлений в три роки, а тому за даним позовом він сплинув 15 листопада 2003 року, в зазначений термін Позивач спірний договір дарування земельної частки (паю) не оскаржувала, а тому просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явилася, але під час розгляду справи надавала до суду заяви, у яких просила суд розглянути справу у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, та пояснив, що позивач у 2000 році подарувала йому своє право на отримання земельної ділянки. Вказаний договір було посвідчено у нотаріальній конторі, а тому просить суд у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 позов не визнала, підтримала раніше поданий відзив на позов, просить суд застосувати строки позовної давності та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Доповнила, що доказів того, що відповідач ОСОБА_2 сплачував орендну плату за землю позивачем не надано.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона дійсно у 2000 році працювала нотаріусом Великолепетиської державної нотаріальної контори. За час її роботи у нотаріальній конторі вона посвідчила безліч правочинів, а тому запам»ятати підстави та зміст кожного фізично не можливо. Зміст договору дарування та обставини, при яких він укладався згадати не може. Всі правочини нею посвідчувалися на підставі діючого на той час законодавства.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ч.1, ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтями 316-317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

ОСОБА_5 15.07.1999 року отримала право на земельну частку (пай), що підтверджується Сертифікатом серії ХС №0190494, виданим Великолепетиською районною державною адміністрацією та зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів за №585, площею 8,98 га. в умовних кадастрових гектарах, але земельна ділянка в натурі на місцевості не виділялася та Державний акт ОСОБА_5 не видавався, тобто фактично відсутній об"єкт права власності.

Судом встановлено, що за договором дарування права на земельну частку (пай) від 15.11.2000 року серія АВО №089268, посвідченим виконуючим обов»язки державного нотаріуса Великолепетиської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрованим в реєстрі за №1792, позивач ОСОБА_5 безоплатно передала (подарувала) у власність відповідача ОСОБА_2, а той прийняв в дар право на земельну частку (пай) посвідчену Сертифікатом серії ХС №0190494, виданим Великолепетиською районною державною адміністрацією 15.07.1999 року зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів за №585, площею 8,98 га. в умовних кадастрових гектарах.

На підставі вказаного договору дарування за відповідачем ОСОБА_2 зареєстроване право приватної власності на земельну ділянку.

06.06.2003 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила своє прізвище на ОСОБА_4, що підтверджується записом на ст. 10 паспорту громадянина України серії МР 123882, виданим Верхньорогачицьким РВ УМВС України в Херсонській області 16.03.2005 року.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдарованого.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом, що визначено ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Підстави для визнання договорів недійсними визначені ЦК України та є спільними при визнанні недійсним будь-якого правочину.

Так, відповідно до ст. 215 України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Таким чином, при розгляді вимог про визнання договору дарування недійсним, предметом доказуванні в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

В обгрунтування своїх вимог щодо визнання договору дарування недійсним позивач посилається на те, що в силу відсутності належної освіти та потреби в отриманні додаткового джерела отримання доходу вона бажала укласти з відповідачем договір оренди та у момент підписання договору була впевнена, що укладає саме цей договір, натомість з вини відповідача, який, користуючись її юридичною необізнаністю, ввівши її в оману та уклав договір дарування. Також позивач вказує, що відповідач на протязі 2000 2015 років сплачував їй орендну плату, яку привозив їй особисто, або передавав через інших людей. До того ж відповідач не є близькою їй людиною, що додатково підтверджує той факт, що відповідач ввів її в оману щодо правової природи договору дарування. Інакше навіщо їй було б дарувати земельну ділянку відповідачу в той час коли вона має інших родичів, а сам договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися.

Представник відповідача у відзиві на позов вказує, що позивач ОСОБА_1 під час укладення договору дарування повністю розуміла та усвідомлювала природу та зміст договору, а тому добровільно уклала саме договір дарування. Наполягає на застосуванні строків позовної давності.

Таким чином, суд, на підставі наявних матеріалів справи, пояснень сторін, та оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами у процесі розгляду справи докази, а також враховуючи принцип змагальності сторін, вважає, що позивач ОСОБА_1 на час вчинення оспорюваного правочину не мала наміру на укладення саме договору дарування, оскільки: у жодному з пунктів оспорюваного договору не зазначено, що волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі Дарителя, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Крім того, у тексті цього договору не зафіксовано будь - які істотні умови, що стосуються дарування права на земельну частку (пай), жодні попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору не відображені у його тексті. У договорі дарування відсутня відмітка про те, що даний договір прочитаний у голос, прочитаний особисто Дарителем, його зміст та наслідки зрозумілі для Дарителя, відповідають його волевиявленню та він дійсно бажає їх настання.

Так, з матеріалів цивільної справи та пояснень сторін видно, що Позивач та Відповідач не є близькими родичами, членами сім»ї, чи іншим чином пов»язані між собою, або ж, що Відповідач вчинив у відношенні Позивача будь яку дію, що передувала укладеному договору Дарування та могла бути підставою викликати бажання ОСОБА_1 в знак вдячності, чи інших обставин, що склалися подарувати ОСОБА_2 належне їй право на отримання земельної частки (паю).

До того-ж, а ні відповідач ОСОБА_2, а ні його представник ОСОБА_3 під час розгляду справи не надали жодних пояснень щодо підстав укладення саме договору дарування права на земельну частку (пай) Позивачем-Відповідачу, які є обов»язковими та повинні бути визначені сторонами при укладенні будь-якого правочину.

Також під час розгляду даної справи сторона Відповідача жодних заперечень з приводу виплати на протязі 2000 - 2016 років Позивачу орендної плати не надала, а лише зазначила, що у Позивача відсутні жодні докази на її отримання, що також викликає сумнів, щодо підстав укладення оспорюваного правочину.

З вказаного слідує, що позивач ОСОБА_1 не вчиняла жодних послідовних та цілеспрямованих дій направлених саме на укладення договору дарування, тому могла помилятися з приводу природи оспорюваного договору та не розуміла зміст прав та обов'язків, які вона втратить після підписання такого договору, і за вказаних обставин позовна вимога ОСОБА_1 про поновлення строку позовної давності, відповідно до ч. 6 ст. 267 ЦК України підлягає задоволенню, оскільки про порушення свого права ОСОБА_1 дізналася лише у листопаді 2017 року після звернення до нотаріальної контори, а тому порушене право підлягає захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд відповідно до ч. 6 ст. 267, ст.ст. 203, 215, 229, 717 ЦК України вважає необхідним поновити ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, а також Договір дарування права на земельну частку (пай) посвідченого Сертифікатом серії ХС №0190494, виданим Великолепетиською районною державною адміністрацією 15.07.1999 року зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів за №585, площею 8,98 га. в умовних кадастрових гектарах укладений 15.11.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений Великолепетиською державною нотаріальною конторою серії АВО №089268 зареєстрований в реєстрі за № 1792 визнати недійсним, а тому позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати у розмірі 640 грн. 00 коп., оскільки вони підтверджені: квитанцією №0.0.893380361.1 від 15.11.2017 року на суму 640 грн. 00 коп.

На підставі ст.ст. 203, 215, 229, 267, 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Договір дарування права на земельну частку (пай) посвідченого Сертифікатом серії ХС №0190494, виданим Великолепетиською районною державною адміністрацією 15.07.1999 року зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів за №585, площею 8,98 га. в умовних кадастрових гектарах укладений 15.11.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений Великолепетиською державною нотаріальною конторою серії АВО №089268 зареєстрований в реєстрі за № 1792 визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 640 (шістсот строк) гривень 00 копійок.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Херсонської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий підпис

КОПІЯ ВІРНА

Суддя В.В. Соловйов

Секретар с/з ОСОБА_7