Справа № 339/116/16-ц
Провадження № 22-ц/779/195/2018
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на майно за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Болехівського міського суду під головуванням судді Головенко О.С. від 05 грудня 2017 року в м. Болехів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з вересня 2001 року. За час шлюбу ними придбано за спільні кошти майно, а саме: нежитлове приміщення ресторану-бару ІНФОРМАЦІЯ_3, розташованого в АДРЕСА_1 площею 478,3 кв.м; земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0.0958 га для обслуговування будівлі, легковий автомобіль "BMW 530 D" 2007 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 та грошовий вклад відкритий 12.01.2016 року на ім'я відповідача у Болехівському відділенні ПАТ "Ідея Банк" на загальну суму 63000 грн.

Рішенням Болехівського міського суду від 05 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано майном подружжя:

- нежитлову будівлю "А", площею 924,6 кв.м. та допоміжну будівлю «Б», площею 18.8 кв.м в АДРЕСА_1;

- земельну ділянку, пл. 0.0958 га, кадастровий номер НОМЕР_2 АДРЕСА_1.

Поділено майно подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності:

- на ? частину нежитлової будівлі "А", площею 924,6 кв.м. та допоміжної будівлі «Б», площею 18.8 кв.м в АДРЕСА_1;

- на ? частину земельної ділянки, пл. 0.0958 га, кадастровий номер НОМЕР_2 АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності :

- на ? частину нежитлової будівлі "А", площею 924,6 кв.м. та допоміжної будівлі «Б», площею 18.8 кв.м в АДРЕСА_1;

- на ? частину земельної ділянки площею 0.0958 га, кадастровий номер НОМЕР_2 АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в сумі 266992 (двісті шістдесят шість тисяч дев'ятсот дев'яносто дві) грн., що становить ? вартості автомобіля "BMW " 2007 року випуску, реєстр. НОМЕР_3 та 31500 (тридцять одну тисячу п'ятсот) грн ? частини грошового вкладу, а також 6890 (шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн. сплаченого судового збору та 2228 (дві тисячі двісті двадцять вісім) грн. витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В решті позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення незаконним і необґрунтованим, оскільки при його постановленні допущено порушення норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого не були встановлені реальні обставини справи, що мали значення для правильного її вирішення.

Апелянт зазначає, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд прийшов до неправильного висновку про віднесення всього спірного майна до спільного майна подружжя, не врахував, що на правовстановлюючим документом на спірне нежитлове приміщення зараз є інший документ, а не договір купівлі-продажу, що за своїми характеристиками даний об'єкт є відмінним від придбаного, вартість його перевищує вартість придбаного в декілька разів, що всі договори спів інвестування та позики є чинними, їх ніхто не визнав недійсними, грошовий банківський вклад і відкривався і закривався в період встановленого режиму окремого проживання подружжя, а доказів вкладання ОСОБА_1 коштів в придбанні автомобіля ніхто не надавав.

ОСОБА_2 усіма передбаченими законом доказами доводились його особисті вкладення в створення об'єкту нерухомого майна, на яке видано правовстановлюючий документ в 2013 році, доводилось все письмовими доказами зокрема це були кошториси, договори інвестування, договори позики, платіжні документи на придбання будматеріалів, покази свідків, висновок експертизи, договір купівлі-продажу автомобіля, довідка з роботи на посаді стоматолога, довідки про доходи фізичної особи підприємця, технічні паспорти на об'єкт 2005 року та об'єкт 2013 року. Жодного із вказаних доказів суд першої інстанції не врахував при винесенні рішення, натомість суду стало достатньо доказів зі сторони позивача у вигляді свідоцтва про одруження та довідки з місця роботи.

Апелянт також вважає, що висновок судової автотоварознавчої експертизи №3463 від 07.09.2017 року не є належним та допустимим доказом в справі. При призначенні експертизи судом першої інстанції було враховано винятково ті питання які були заявлені представником позивача за первісним позовом. І жодних мотивів відхилення запропонованих іншою стороною у справі питань у хвалі не наведено. Вважає, що висновок експерта є недопустимим доказом по справі та не може відображати дійсну вартість автомобіля на день його продажу і , відповідно суд не міг керуватись ним для визначення компенсації вартості проданого транспортного засобу. Жодних обґрунтувань джерела походження коштів ОСОБА_1 на його придбання, судом не наведено. Апелянт вважає, що суд першої інстанції постановив неправильне рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 5,5 % у нежитловій будівлі загальною площею 924,6 кв.м. (А) та допоміжної будівлі (Б) площею 18,8 кв.м. в АДРЕСА_1 та 5,5% у земельній ділянці площею 959 кв.м. із кадастровим номером НОМЕР_4 по АДРЕСА_1. В решті позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов просить задовольнити і визнати за апелянтом в порядку поділу спільного майна подружжя право на 5,5% та в порядку визнання права особистої приватної власності право власності на 89% у нежитловій будівлі загальною площею 924,6 кв.м.(А) та допоміжні будівлі (Б) площею 18,8 кв.м. в АДРЕСА_1 та в порядку поділу спільного майна подружжя на 5,5% і в порядку визнання права особистої приватної власності право власності на 89% у земельній ділянці площею 959 кв.м. із кадастровим номером НОМЕР_4 по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вищенаведене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, що була чинною на час вирішення даного спору, були обов'язковими до застосування судами.

У роз'ясненнях, які містяться у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

22 вересня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, за час якого у них народилося двоє синів : ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.7-9 т.1).

Рішенням Болехівського міського суду від 03 червня 2016 року шлюб розірвано (а.с.3-4 т. 2).

Судом установлено, що з 22 вересня 2001 року по квітень 2015 року сторони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки і відповідачем ОСОБА_2 такі висновки не спростовані.

Приблизно з квітня 2015 року між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, із цього часу вони разом не проживали і у них відсутній спільний бюджет, взаємні обов'язки, припинено ведення спільного господарства. (а.с.76 т. 2, а.с.115 т.1).

При цьому також встановлено, що будь-яких рішень щодо встановлення режиму окремого проживання та встановлення фактів проживання будь-кого з подружжя однією сім'єю із іншими особами не приймалося.

Перебуваючи в шлюбі та за час ведення спільного господарства і за спільні кошти, сторони придбали наступне майно: - нежитлову будівлю, площею 924,6 кв.м. «А» та допоміжну будівлю «Б», площею 18.8 кв.м ( приміщення ресторану-бару ІНФОРМАЦІЯ_3) в АДРЕСА_1; - земельну ділянку, пл. 0.0958 га для обслуговування вказаної нежитлової будівлі по АДРЕСА_1; - грошовий вклад у Болехівському відділенні ПАТ "Ідея Банк" на загальну суму 63000 грн; - легковий автомобіля "BMW" 2007 року випуску, реєстраційний НОМЕР_3.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що вона просила визнати вищеназване майно спільним майном подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував такі доводи і стверджував спочатку про те, що вказане майно є його особистою власністю, про що зазначив у зустрічному позові, а в уточнених позовних вимогах визнав, що тільки 11/100 частин цього майна є спільною сумісною власністю та просив визнати за ним 89/100 частин нежитлових будівель в АДРЕСА_1 та 89/100 частин земельної ділянки, необхідної для її обслуговування за вказаною адресою.

Також просив визнати за ним право особистої приватної власності не на об"єкт в цілому, а на частку в ньому, що відповідає вартості реконструкції будівлі ( а.с.190 т. 2).

Відхиляючи твердження ОСОБА_2 та не погоджуючись з його доводами, суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні зазначив, що відповідач не надав доказів щодо купівлі саме ним вказаних будівель, вкладення особистих коштів для подальшої реконструкції та придбання земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, виходячи з наступного.

Перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1, 30 вересня 2005 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу нежитлової будівлі ІНФОРМАЦІЯ_4, загальною площею 478,30 кв.м.(а.с.11 т.1), а 21.05.2007 року він згідно договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку, загальною площею 959 кв.м. для обслуговування та реконструкції викупленого приміщення ІНФОРМАЦІЯ_4 в АДРЕСА_1 (а.с.27-28 т. 1).

При укладенні цих договорів ОСОБА_2 отримував згоду дружини ОСОБА_1 на вчинення таких дій і визнавав право спільної сумісної власності його та дружини на придбане майно в АДРЕСА_1 підтверджуючи, що кошти, які витрачаються для придбання цих об'єктів нерухомості є їх спільною сумісною власністю, як такі, що набуваються ними під час шлюбу. При цьому ОСОБА_1 стверджувала, що договір купівлі-продажу укладається чоловіком в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили та відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.58,59 т. 2).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вказане майно (нежитлові будівлі та земельна ділянка) є спільною сумісною власністю цього подружжя та придбане ними за час перебування в шлюбі за спільні кошти.

Відхиляючи доводи ОСОБА_2 про те, що спірна нежитлова будівля та земельна ділянка придбані за позикові кошти третіх осіб ( брата ОСОБА_6 та батька ОСОБА_4), суд зазначив наступне.

На підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 23.11.2006 року було здійснено реконструкцію спірної будівлі, внаслідок чого її площа збільшилася до 924 кв.м. та 18.05.2013 року інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області видано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації ( а.с.86-89 т. 1)

29.10.2013 року на ім'я ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю, площею 924,6 кв.м. «А» та допоміжну будівлю «Б», площею 18.8 кв.м в АДРЕСА_1. (а.с.12 т.1), що дало суду підстави прийти до висновку, що реконструкція вказаного приміщення здійснена за час перебування сторін в шлюбі і їх спільного проживання.

ОСОБА_2 в суді стверджував, що реконструкцію будівлі він здійснив за кошти, які отримані ним, як інвестиції на підставі укладеного договору між ним та батьком ОСОБА_4 про співінвестування будівництва від 25.10.2006 року (а.с.92 т.1) та за рахунок грошей, отриманих за договорами позики, укладеними з його братом ОСОБА_7 19.10.2007 року на суму 10000 доларів США (а.с.85 т.1), 21.01.2013 року на суму 55000 доларів США (а.с.91 т.1).

Відхиляючи такі доводи як необгрунтовані, суд встановив, що зі змісту цих договорів та розписки вбачається, що ОСОБА_1 не було відомо про позику грошей і використання позичених коштів її чоловіком ОСОБА_2 на здійснення реконструкції та ремонту і цього не заперечував ОСОБА_2, стверджуючи в зустрічному позові, що його дружина ОСОБА_1 не погоджувала підписання таких договорів та розписки ( а.с.4 т.3).

Згідно статті 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Апеляційний суд погоджується з доводами суду першої інстанції, що не заслуговують на увагу і спростовуються іншими доказами доводи апелянта про те, що в самих договорах ( розписка та договір позики, договір інвестування про отримання коштів ОСОБА_2 від батька та брата) зазначено, що кошти призначено для реконструкції будівлі. Таке зазначення не свідчить про витрату цих грошей для реконструкції, оскільки згода на отримання таких коштів з боку дружини ОСОБА_1 відсутня, а боргові документи відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час вирішення даного спору, не є доказом їх вкладення у реконструкцію будівлі.

ОСОБА_2 зазначав, що всі роботи, пов'язані з реконструкцією спірного об"єкту виконані також за його особисті вкладення, як суб"єкта підприємницької діяльності.

Спростовуючи такі доводи, суд правильно вказав, що відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1109цс15.

Також спірне нежитлове приміщення придбане ОСОБА_2 як фізичною особою, а не як суб'єктом підприємницької діяльності, за час їхнього шлюбу та за спільні кошти подружжя. При цьому його площа після перепланування та реконструкції, яке проводилося під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, збільшилась та після перепланування зазначене майно знову було оформлено на фізичну особу ОСОБА_2

Статтею 62 СК України передбачено, що у разі спору об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути визнане за рішенням суду майно дружини, чоловіка, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок затрат другого з подружжя.

Суд визнав, що спірне майно (майновий комплекс та земельна ділянка) є спільною власністю подружжя.

Обсяг та вартість виконаних будівельних та ремонтних робіт щодо спірного майна у відповідності до висновку експертизи не дають підстав для висновку про істотне збільшення вартості цього майна та визнання за відповідачем права особистої приватної власності відповідно вимог ст. 74 СК України.

Таким чином, із урахуванням викладеного та за відсутності доказів, що спірний майновий об"єкт придбаний ОСОБА_2 за його особисті кошти, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що нежитлова будівля, площею 924,6 кв.м. «А» та допоміжна будівля «Б», площею 18.8 кв.м. в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя і сторони можуть звернутися у суд із позовом про визнання права власності на ідеальну частку у спірному майні ( нежитловій будівлі та земельній ділянці) без виділення в натурі.

Оскільки вказана будівля є спільною сумісною власністю подружжя, підстави відступу від рівності часток відсутні, то суд відповідно до вимог ч.1 ст. 70 СК України визнав за кожним з них право на половину частки у майні будівель та право на користування відповідною частиною земельної ділянки кожним з них, розміщеної за цією ж адресою та необхідною для обслуговування будівель.

предметом спору є також автомобіль "BMW " 2007 року випуску, реєстр. НОМЕР_1, який був придбаний у шлюбі подружжям і 20.02.2014 року зареєстрований на ім'я відповідача ОСОБА_2 ( а.с.31 т.1).

Судом встановлено, що коли спір про поділ майна подружжя за позовом ОСОБА_1 перебував на розгляді у суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 06.05.2016 року спірний транспортний засіб відчужив своєму брату ОСОБА_6 за ціною 133000 грн. (а.с.236 т.1).

Також відповідач стверджував що за кілька днів до відчуження автомобіля, він 29.04.2016 року здійснив його ремонт на суму 145449 грн., що перевищує ціну продажу.

Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя повинна бути.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 не надавала згоду на вчинення даного правочину, оскільки сторони вже не підтримували шлюбні стосунки, а ОСОБА_2, в свою чергу, не надав доказів того, що кошти за проданий автомобіль він витратив в інтересах сім'ї.

Зазначені обставини дають підстави вважати, що відчуження спільного майна подружжя здійснено з метою позбавлення позивача права на його поділ. Такі дії суперечать вимогам норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Оскільки відповідач порушив майнові права позивача, які підлягають захисту, тому остання в силу ст.65 СК України вправі або пред'явити позов про визнання спірного договору відчуження автомобіля недійсним, або, на свій вибір, вимагати стягнення на свою користь з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля.

Виходячи з принципу диспозитивності, позивач обрала спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з роз'ясненнями викладеними у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Цим пунктом роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховуються при поділі (п.30 постанови).

Встановлено, що відчуження автомашини відбулося без згоди позивача, а тому право останньої підлягає захисту шляхом стягнення на її користь грошової компенсації за 1/2 частину спірного рухомого майна.

З метою визначення розміру грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, суд призначив у даній справі судову автотоварознавчу експертизу на предмет визначення ринкової вартості транспортного засобу автомобіля "BMW" 2007 року випуску, реєстр. НОМЕР_1 станом на день проведення експертизи. Згідно висновку судового експерта станом на 06.09.2017 року ринкова вартість вказаного автомобіля становила 533983,71грн. ( а.с.55-58 т. 3). З урахуванням того, що відповідач відчужив автомобіль без погодження з позивачем, суд першої інстанції погодився з визначеною судовим експертом вартістю автомобіля та визначив грошову компенсацію позивачу за її частку в розмірі 266992 грн., що є половиною вартості автомобіля.

При цьому суд дав належну правову оцінку доводам апелянта як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій щодо проведення ним перед відчуженням дороговартісного ремонту спірного автомобіля у сумі 145449 грн та визнав їх недоведеними, а також ним не подано доказів про необхідність вчинення такого ремонту.

Судом також встановлено, що спільним майном подружжя є грошовий вклад, який відкритий 12.01.2016 року на ім'я відповідача у Болехівському відділенні ПАТ «Ідея банк» на суму 63000 грн. Відповідно до довідки банку (а.с.74 т.2) вбачається, що впродовж 01.01.2010 - 12.01.2016 роки між ПАТ «Ідея банк» та ОСОБА_2 було укладено ряд депозитних договорів та при укладенні депозитного договору від 12 січня 2016 року кошти не вносилися, а були перераховані з попереднього депозиту, тобто пролонговувалися договори, предметом яких були грошові кошти, внесені подружжям за час шлюбу.

Цей грошовий вклад на день розгляду судом справи вже відсутній у відділенні банку, що підтверджено матеріалами справи (а.с.78 т.1) та не заперечується відповідачем, а тому ОСОБА_1 має право на отримання компенсації ? частки в розмірі 31500 грн.

Доводам апелянта, що грошовий вклад не підлягає поділу, оскільки був внесений ним на рахунок банку 12.01.2016 року після встановлення режиму окремого проживання з квітня 2015року, суд першої інстанції дав належну оцінку, відхиливши його як такий, що не є ним доведеним і суперечить зібраним доказам. Також не є доведеними в суді посилання апелянта на ту обставину, що після припинення ним спільного проживання з ОСОБА_1, останній вніс значні кошти у нежитлову будівлю (приміщення ресторану-бару ІНФОРМАЦІЯ_3) в АДРЕСА_1 тому його частка має бути значно більшою.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судом першої інстанції правильно проведено розподіл судових витрат між сторонами.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Болехівського міського суду від 05 грудня 2017 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

М.Д. Горейко