П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2018 року

м. Рівне

Справа № 560/1143/15-ц

Провадження №2/560/337/15-ц

Головуючий у суді 1 інстанції: Сидоренко З.С

Рішення суду 1 інстанції ухвалене в м. Дубровиця Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту невідома

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: відповідача та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду від 21 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Сектор Державної реєстрації Дубровицької районної державної адміністрації; про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року в суд звернулась ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення. Мотивувала свої вимоги тим, що відповідач незаконно та самоправно вселився в будинок, по АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.03.2015 року після смерті її батька. Просила усунути перешкоди у користуванні ним як власнику будинку, виселити відповідача з будинку без надання іншого житлового приміщення.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3, заперечуючи проти позову ОСОБА_2, пред'явив зустрічний позов про визнання права власності на спірний будинок. Посилався на те, що у березні 2001 року його мати ОСОБА_4 купила у ОСОБА_2 для нього житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2, оплативши його вартість, а ОСОБА_2 передала його матері будинок у володіння та користування. ОСОБА_2 своїх зобов'язань, що полягали у підготовці необхідних документів для укладення і посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу нерухомого майна протягом двох місяців, не виконала, а тому договір купівлі-продажу укладений не був.

У червні того ж року він почав ремонтувати будинок, про що було відомо ОСОБА_2 Жодних заперечень з приводу проведення ремонтних робіт у спірному будинку вона не висловлювала та не заперечувала проти його проживання у ньому. У травні 2003 року він із своєю сім'єю почав проживати у спірному будинку, де був зареєстрований та проживає по цей час. Він є головою домогосподарства. Зазначеним будинком він добросовісно, відкрито та безперервно володіє протягом більше ніж 15 років.

Рішенням Дубровицького районного суду від 21 листопада 2017 року позивачу відмовлено в позові до ОСОБА_3 Зустрічний позов задоволено: визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Реєстраційної служби Дубровицького районного управління юстиції на ім'я ОСОБА_2 на спірний житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2 від 26 березня 2015 року.

Вирішено питання про судові витрати в справі.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликалась на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм процесуального і матеріального права. На її обґрунтування зазначала про неправильне застосування норм ст.ст. 218, 220, 344, 391 ЦК України та ч.2 ст. 59 ЦПК України.

Вважала суперечливим висновок суду про те, що ОСОБА_3 є власником спірного житлового будинку за набувальною давністю згідно з укладеним його матір'ю договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 344 ЦК України власник не може набути майно у власність за давністю володіння.

На її думку, таке твердження узгоджується з позицію суддів касаційної інстанції та роз'ясненнями, які містяться в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляд цивільних справ Верховного Суду України. Тому суд безпідставно застосував при вирішенні даних правовідносин норми ст. 344 ЦК України. ОСОБА_3 було відомо про наявність у неї титульного права власності на спірне майно, яке вона набула після смерті батька. Між тим, ОСОБА_3 як тимчасовий жилець підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, оскільки правових підстав на зайняття її житла після звернення з вимогами виселитися немає. Тому він займає це житло самоправно.

Вважала, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З наведених міркувань просила рішення суду першої інстанції скасувати повністю, ухваливши нове, яким первісний позов задоволити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості вимог ОСОБА_3, оскільки вони відповідають обставинам справи та положенням ст.ст. 15, 16, 335, 344 ЦК України, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. При вирішенні спірних відносин ураховано те, що відповідач з травня 2003 року і по день ухвалення рішення судом проживає в житловому будинку АДРЕСА_2, утримує його, виконує поточні ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги. Тобто його право на спірний житловий будинок виникло із прав та обов'язків особи, що регулюються набувальною давністю.

Оскільки вимоги відповідача визнано судом обґрунтованими, тому з цих спонукань відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її позову.

Як повно і правильно встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_2 Рівненської області належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 Підставою виникнення його речового права був запис в погосподарській книзі №2, особовий рахунок НОМЕР_3 Висоцької сільської Ради народних депутатів Дубровицького району, та довідка даного органу сільського самоврядування №153 від 17.02.1997 року.

Відповідно до заповіту ОСОБА_5, посвідченого Висоцькою сільською Радою народних депутатів Дубровицького району 01.08.1996 року, спадкоємцем його майна є дочка ОСОБА_2, яка мешкає в АДРЕСА_1. Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається із житлового будинку з господарськими приміщеннями, який розташований в с.Вербівка Дубровицького району. Цей факт підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого 20.02.1997 року державним нотаріусом Дубровицької районної державної нотаріальної контори Рівненської області (а.с.7).

ОСОБА_2 своє право власності на спірний будинок зареєструвала лише 23.03.2015 року у Реєстраційній службі Дубровицького районного управління юстиції Рівненської області, про що їй було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: НОМЕР_1 від 26.03.2015 року (а.с. 8-8, зв.).

Між тим, із довідок, виданих Виконавчим комітетом Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області (а.с. 33, 34) видно, що згідно з погосподарською книгою №2 за 2011-2015 роки, особовий рахунок НОМЕР_2, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають такі особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Головою домогосподарства є він же.

Районним судом також правильно встановлено, що в 2015 році ОСОБА_2 звернулася до правоохоронних органів із заявою про самоправне вселення ОСОБА_3 до будинку, посилаючись на те, що вона є власником будинку. Однак перелічені ОСОБА_2 обставини не підтвердилися і постановою слідчого Слідчого відділу Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області від 26.01.2015 року кримінальне провадження за фактом самоправного вселення ОСОБА_3 до будинку ОСОБА_2 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 102-102, зв.).

Цією постановою стверджено, що ОСОБА_2 визнала, що через кілька років після смерті її батька, вона продала будинок в с.Вербівка Дубровицького району ОСОБА_4 за 1 800 гривень. Відповідач у свою чергу обіцяв забезпечити її машиною дров, чого не зробив. Тобто вона погодилася із обставинами, якими обґрунтував свій позов відповідач.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Частиною першою ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Також, ураховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, застосуванню не підлягають, а застосованими повинні бути норми матеріального права, на яких зазначав відповідач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив зустрічний позов, відмовивши позивачу у первісному позові.

Так, належним є висновок суду про те, що ОСОБА_3 добросовісно заволодів спірним нерухомим майном (з відома ОСОБА_2 та за відсутності будь-яких заперечень на це з її боку через отримання грошових коштів від матері ОСОБА_3 за продаж нерухомого майна), а також відкрито, безперервно володів цим нерухомим майном протягом десяти років. При цьому ті обставини, які обумовили володіння житловим будинком (факт оплати вартості будинку ОСОБА_4 для ОСОБА_2.) не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей факт також свідчить про те, що власник відмовилася від свого права власності на належний об'єкт нерухомого майна. Крім того, ОСОБА_3 фактично володів спірним майном безтитульно, адже в нього був відсутній будь-який правовстановлюючий документ на спірне майно.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

З урахуванням цих обставин право власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок вважається припиненим через те, що відповідач набув на нього права власності за набувальною давністю. Таким чином, права володіння та користування спірним майном є похідними від права власності на нього.

Норми ст. 383 ЦК України передбачають право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Згідно із ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до положень частини 3 цієї статті особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Між тим, ОСОБА_2 не надано доказів, що ОСОБА_6 самоправно зайняв житловий будинок, а з матеріалів справи навпаки - вбачається факт набуття ним права власності на вказане майно за набувальною давністю.

Згідно із ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які зазначені у первісному позові і яким суд уже надав належну оцінку. При цьому колегія суддів погоджується із обґрунтованістю і доведеністю висновків суду попередньої інстанції.

Крім того, ОСОБА_2 не надала будь-які переконливі твердження, а апеляційним судом їх не було здобуто, з приводу невжиття заходів до виселення ОСОБА_3 протягом 2001-2015 років, наявності в нього реєстрації, а також нездійснення реєстрації за собою права власності на спірний житловий будинок протягом 2007-2014 років. Вона ж не надала доказів й на спростування факту отримання грошових коштів за спірне будинковолодіння від матері відповідача - ОСОБА_4, що, на думку колегії суддів, теж свідчить про добросовісність набуття права власності на спірне майно ОСОБА_3

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367-368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дубровицького районного суду від 21 листопада 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: Судді:

Дата складання повного тексту постанови: 21.02.2018 р. о 9 год. 10 хв.

м. Рівне

Справа № 560/1143/15-ц

Провадження № 22-ц/787/250/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Хилевича С. В.

суддів:

секретар судового засідання

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено________________________________ .

Головуючий

Судді: