Категорія 48 Доповідач Санікова О.С.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Санкової О.С.,

суддів: Будулуци М.С., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 234/17176/17

за позовом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради, про забезпечення повернення дитини до Російської Федерації

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в інтересах ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 02 квітня 2018 року

(суддя Чернобай А.О., рішення ухвалено в м. Краматорську Донецької області, повний текст рішення виготовлений 05.04.2018 року),-

в с т а н о в и в :

13 листопада 2017 року Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області звернулося до Краматорського міськрайонного суду в Донецькій області в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про забезпечення повернення дитини до Російської Федерації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьки дитини з 2015 року перебували у шлюбі та проживали однією сім'єю в Російській Федерації, де у них народився син ОСОБА_3. Постійним місцем проживання дитини від народження є Російська Федерація, дитина застрахована у російській страховій компанії.

26 серпня 2016 року ОСОБА_1, повернувшись додому, виявив, що дружина разом з дитиною відсутні за місцем проживання. Відповідно до заяви ОСОБА_1 з 03.09.2016 року відповідачка незаконно вивезла та утримує дитину на території України без згоди батька. Відповідачка разом з дитиною до теперішнього часу не повернулися в Російську Федерацію та проживають в Україні.

16.11.2016 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Російської Федерації звернувся ОСОБА_1 із заявою про повернення дитини. Міністерством юстиції України вживалися заходи, передбачені п. 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, спрямовані на отримання добровільної згоди відповідачки на повернення дитини. Відповідачка відмовилася добровільно повернути дитину у Російську Федерацію та надала письмові пояснення щодо причини відмови.

ОСОБА_1 ніколи не надавав своєї згоди на переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дитини з Російської Федерації на Україну.

Враховуючи викладені обставини, позивач вбачає, що відповідачка незаконно вивезла та утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Російською Федерацією з 01 червня 2012 року.

Головне територіальне управління юстиції в інтересах ОСОБА_1 просило суд визнати незаконним вивезення та утримування відповідачкою на території України малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Повернути малолітнього ОСОБА_3 на територію Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_1, Російська Федерація. Якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов'язати ОСОБА_2 повернути малолітнього ОСОБА_3 його батькові ОСОБА_1 Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини у Російську Федерацію. Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини у Російську Федерацію на ОСОБА_1

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Краматорської міської ради про забезпечення повернення дитини до Російської Федерації відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 та Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області в інтересах ОСОБА_1 та оскаржили.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати і направити справу на новий розгляд.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач самостійно змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням його прав, адже згоди на постійне проживання сина він не давав. Суду не було надано жодного доказу, що підтверджує його згоду на постійне проживання дитини в Україні.

Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області в інтересах ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить змінити рішення, вилучивши з його тексту наступні абзаци: абзаци 4 та 5 на сторінці 7; абзац 3 на сторінці 8; абзаци 2 та 3 на сторінці 11; абзаци 2, 6 та 7 на сторінці 12; абзаци 5, 8 та 13 на сторінці 13, як такі, що містять посилання на норми права, які не підлягали застосуванню, або застосовані неправильно, а також висновки суду, які зроблені судом помилково, замінивши у передостанньому абзаці на сторінці 7, та далі за текстом рішення, слово «утримання» на «утримування», як таке, що відповідає Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, у решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиву на апеляційні скарги ОСОБА_2 вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 повністю не відповідає вимогам ст. 356 ЦПК України; обставини, викладені в оскаржуваному рішенні повністю відповідають дійсним фактичним даним і обставинам справи, а також не спростовані позивачем; під час судового засідання апелянти жодним чином не довели обставини, про які вони вказують в своїх апеляційних скаргах та не спростували доводи та докази з боку відповідача про відсутність підстав для задоволення позовної заяви; судом першої інстанції в повному обсязі, об'єктивно та з дотриманням норм процесуального та матеріального права було правильно встановлено обставини, які є предметом спору, а саме законність вивезення та перебування неповнолітньої дитини з її матір'ю без викрадення, тобто вивезення за межі місця перебування за згодою батьків і без порушення його права на спілкування та виховання дитини, факт повної соціальної адаптації малолітньої дитини за постійним місцем проживання її матері в Україні та правильно зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач вчинила протиправні дії щодо малолітнього сина та змінила його місце проживання всупереч судовому рішенню або рішенню органу опіки та піклування. Крім того, зазначене свідчить про відсутність будь-яких перешкод та заборон з боку ОСОБА_1 на вивіз малолітньої дитини за межі РФ, що відповідно до п. «а» ст.. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей є підставою для відмови у повернення дитини. Згідно діючого законодавства РФ у разі наміру одного з батьків заборонити виїзд дитини за межі РФ, він повинен звернутися до суду з відповідним позовом. Апелянт ОСОБА_1 з приводу заборони виїзду дитини з території РФ до суду не звертався, що свідчить про законність вивозу дитини та надання мовчазної згоди ОСОБА_1 на виїзд дитини зі своєю матір'ю за межі РФ до України. На час виїзду з території РФ позивач перебував з відповідачем в законному шлюбі та не заперечував проти вивезення дитини до України. У відзиву на апеляційні скарги міститься також посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі від 02.04.2009 року № С-523/07 про застосування Регламенту Ради ЄС 2201/2003, в якому надані орієнтири для ідентифікації місця постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 09 серпня 2018 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 вересня 2018 року продовжено строк розгляду справи.

На підставі Указу Президента України від 29.12.2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України від 28.09.2018 року №297/2018 «Про переведення суддів» апеляційний суд Донецької області ліквідовано, утворено Донецький апеляційний суд, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду, а суддів переведено на роботу на посадах суддів Донецького апеляційного суду, до якого було передано зазначену цивільну справу.

З 3 жовтня 2018 року розпочав роботу Донецький апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2018 року визначено наступний склад Донецького апеляційного суду для розгляду справи № 235/2470/17: Санікова О.С. (головуючий суддя), Будулуца М.С., Космачевська Т.В.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду у новому складі суддів.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційних скарг, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Представник Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_1, його представник адвокат ОСОБА_7 та представник третьої особи - органу опіки та піклування Краматорської міської ради у судове засідання апеляційного суду не з'явились; про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме шляхом надісланні повісток; крім того позивач ОСОБА_1 повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована у журналі телефонограм за №134 від 13 листопада 2018 року.

15 листопада 2018 року об 11.14 години від адвоката ОСОБА_7 надійшла заява, в якій вона просила відкласти слухання справи у зв'язку з неможливістю прибуття з причин технічної поломки автомобіля по дорозі до суду у м. Бахмут; просила також повідомити про час та дату наступного слухання, якщо суд прийме до уваги цю заяву.

Відповідно до ч.1 ст. 372 суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Відповідно до ч.2 зазначеної статті неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає, що причини неявки у судове засідання представника позивача не мають правового значення, оскільки відповідно до зазначеної процесуальної норми поважність причин стосується тільки учасників справи, якими у справах позовного провадження відповідно до ст. 42 ЦПК України є сторони, а сторонами у цивільному процесі відповідно до ст. 48 ЦПК України є позивач та відповідач.

А оскільки представник позивача про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, його неявка не перешкоджає розгляду справи. При цьому апеляційним судом взято до уваги, що провадження по даній справі відкрито 03 серпня 2018 року, відповідно до ч.1 ст. 372 ЦПК України строк розгляду апеляційної скарги встановлений шістдесят днів, а також те, що адвокат ОСОБА_7 двічі (24.09.2018 року та 09.10.2018 року) зверталась до апеляційного суду із заявами про відкладення розгляду справи з різних причин.

Відповідно до ч.5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

За таких обставин, з урахуванням думки відповідачки ОСОБА_2, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_1, його представника - адвоката ОСОБА_7 та представника третьої особи органу опіки та піклування Краматорської міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дитина прижилась у новому середовищі, перебуває у психологічно благополучному психоемоційному стані, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку; повернення до Російської Федерації малолітньої дитини до попереднього місця проживання, до того ж без матері, враховуючи малолітній вік дитини, не відповідає інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції, що інтереси дітей це найважливіше в справі турботи про них.

Такі висновки суду є правильними.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 19 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб у Таганському відділі РАЦС управління РАЦС м. Москви, актовий запис № 2032 від 19.09.2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Москва Російської Федерації у подружжя народився син - ОСОБА_3.

Згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України від 29.08.2016 року, виданої Посольством України в Російській Федерації, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований громадянином України.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 народився у Російській Федерації, але є громадянином України.

Згідно страхового свідоцтва дитина ОСОБА_3 застрахований у Російській Федерації з 06.11.2015 року.

Згідно свідоцтва про реєстрацію по місцю перебування ОСОБА_3, 2015 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, гурт. строком з 09.11.2015 року по 09.05.2016 року.

03.09.2016 року відповідачка ОСОБА_2 разом з дитиною ОСОБА_3 виїхала з Російської Федерації до України, що підтверджується проїзними документами, виданими на ім'я відповідача та її малолітню дитину.

У жовтні 2016 року відповідачка звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 та стягнення аліментів, справа на теперішній час не розглянута. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 05.10.2016 року зупинено провадження до виконання доручення компетентними органами Російської Федерації.

11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до компетентних органів Російської Федерації із заявою про повернення дитини.

Рішенням Краматорського міського суду від 11.12.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року була ратифікована Україною 11 січня 2006 року. Конвенція захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Проте, матеріалами справи не встановлено шкідливих наслідків переміщення малолітньої дитини ОСОБА_3 з Російської Федерації до України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 04.09.2016 року та по теперішній час проживає з матір'ю - відповідачкою ОСОБА_2 на території України за адресою: АДРЕСА_3

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 від 29.03.2018 року в родині матері ОСОБА_2, яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, створені належні умови для проживання та розвитку малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час перевірки встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_2 разом з матір'ю ОСОБА_8, вітчимом ОСОБА_9 Стосунки між членами родини доброзичливі, безконфліктні.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходиться під наглядом в амбулаторії № 4 з 13.10.2016 року, що підтверджується довідкою комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Краматорська». До відзиву на апеляційну скаргу відповідачкою ОСОБА_2 додана довідка, з якої вбачається, що її дитина ОСОБА_3 відвідує ДНЗ - ясла-садок «Голубок»№51 УО.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року).

Частиною другою статті 12, частинами першою та другою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт «а» частина перша статті 13); заявник дав згоду на переміщення або утримування, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частина перша статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частина перша статті 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3).

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримування дитини.

Стаття 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується належними доказами, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, гурт. (у орендованому приміщенні) строком з 09.11.2015 року по 09.05.2016 року. Тому вважати це постійним місцем мешкання дитини немає підстав. З матеріалів справи, а саме заяви ОСОБА_1 про повернення дитини, вбачається, що постійним його місцем проживання є АДРЕСА_4 Проте, за цією адресою син позивача не був зареєстрований і ніколи там не проживав.

Крім того, на момент вивезення (03.09.2016 року) дитині було 10 місяців і позивачем суду першої інстанції не надано належних доказів піклування дитиною протягом цих 10 місяців; тому не можна вважати, що позивачем ефективно здійснювалося піклування про дитину. Як і не надано ( з огляду на положення частини 2 ст. 3 Конвенції) доказів виникнення права піклування на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства Росії.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції відносно того, що повернення малолітнього ОСОБА_3 спричинить важку психологічну травму, оскільки у малолітньому віці залишиться без матері (дія міграційної карти ОСОБА_2 закінчилась і вона втратила законне право в'їзду на територію Російської Федерації для проживання).

Крім того, згідно висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради малолітній ОСОБА_3 є уродженцем Російської Федерації, але є громадянином України. За час проживання малолітнього ОСОБА_3 в м. Краматорську, його батько ОСОБА_1 неодноразово звертався до служби у справах дітей Краматорської міської ради щодо з'ясування умов проживання сина в родині матері ОСОБА_2, але жодних заходів щодо участі у вихованні сина або встановлення йому способів участі у вихованні не здійснював (як і не висловлював незгоду з тим, що дитина проживає з матір'ю на території України). Служба у справах дітей Краматорської міської ради неодноразово відвідувала адресу АДРЕСА_3 та обстежувала умови проживання малолітнього ОСОБА_3, в результаті чого встановлено, що в родині ОСОБА_2 створені належні умови для проживання, виховання та повноцінного розвитку малолітнього ОСОБА_3 Стосунки між членами родини доброзичливі, безконфліктні. ОСОБА_2 працює фахівцем з персоналу у ТОВ «Сільпо-фуд», має стабільний дохід. ОСОБА_2 не чинила перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 У висновку також зазначено, що в ранньому віці зв'язок «мати-дитина» не може бути розірваний без складних наслідків для емоційного розвитку дитини. Материнська деривація - фактор, який залишає слід на подальший розвиток особистості. Найбільш уражені компоненти особливості в цьому випадку: не сформованість комунікативних навичок, «емоційна холодність», «емоційна глухота», неадекватна самооцінка, низький рівень домагань, високий рівень тривожності та агресії. Враховуючи вік та психологічні особливості дитини даного віку, інтереси малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, орган опіки та піклування Краматорської міської ради вважав недоцільним забезпечення повернення малолітнього ОСОБА_3 до Російської Федерації.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_1 у зв'язку з його зверненням із заявою про повернення малолітнього сина ОСОБА_3, під час проживання з відповідачкою ініціатором скандалів в сім'ї була вона, вона кидалась на нього битися, лаялася нецензурно в присутності дитини. В свою чергу, в своїх письмових поясненнях ОСОБА_2 посилається на систематичне знущання, приниження, побиття її ОСОБА_1, що підтверджується відповіддю Домодєдовської міської прокуратури, з якої вбачається, що 01.08.2016 року ОСОБА_2 зверталась в УМВС Росії по г.о. Домодєдово про прийняття заходів до чоловіка ОСОБА_1, який систематично наносить тілесні ушкодження.

Отже зазначені обставини свідчать про ненормальну сімейну ситуацію загалом, яка склалася між позивачем і відповідачкою, що дає підстави вважати наявність серйозного ризику, що повернення дитини поставить під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди дитині.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ще у жовтні 2016 року відповідачка звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 та стягнення аліментів; справа на теперішній час не розглянута. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 05.10.2016 року зупинено провадження до виконання доручення компетентними органами Російської Федерації. А рішенням Краматорського міського суду від 11.12.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Отже, судом першої інстанції повно, всебічно, об'єктивно та з дотриманням норм матеріального та процесуального права встановлено обставини, які є предметом спору, а саме законність вивезення та перебування малолітньої дитини з її матір'ю без її викрадення, тобто про вивезення дитини за межі місця перебування за мовчазною згодою батька і без порушення його права на спілкування та виховання дитини, факт повної соціальної адаптації малолітньої дитини за постійним місцем проживання її матері в Україні, а також факт того, що повернення малолітньої дитини в Російську Федерацію без матері негативно вплине на його психоемоційний стан як на теперішній час так і в майбутньому.

Доводи апеляційних скарг не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду. При вирішенні вказаної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Так, в апеляційній скарзі Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області в інтересах ОСОБА_1 просить тільки змінити рішення суду першої інстанції, а саме вилучити з його тексту:

- абзаци 4 та 5 на сторінці 7, які викладені таким чином: «За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю»;

- абзац 3 на сторінці 8, викладений таким чином: «Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною»;

- абзаци 2 та 3 на сторінці 11, викладені таким чином: «У судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Донецькій області пояснила, що докази стосовно місця реєстрації дитини ОСОБА_3 у Російській Федерації після 09.05.2016 року відсутні, крім того відсутня інформація стосовно умов проживання дитини у Російській Федерації, оскільки ОСОБА_1 не надав зазначеної інформації.

Судом встановлено, що дитина в Російській Федерації не мала місця реєстрації, мала реєстрацію по місцю перебування за адресою: АДРЕСА_2, гурт. строком до 09.05.2016 року, що підтверджується довідкою, яка міститься в матеріалах справи, з 10.05.2016 року у дитини взагалі була відсутня реєстрація по місцю її перебування, тому з 10.05.2016 року по 03.09.2016 рік дитина взагалі перебувала на території Російської Федерації без передбаченої у законному порядку реєстрації»;

- абзаци 2, 6 та 7 на сторінці 12, викладені таким чином: «Згідно діючого законодавства Російської Федерації у разі наміру одного з батьків заборонити виїзд дитини за межі Російської Федерації, він повинен звернутися до суду з відповідним позовом. ОСОБА_1 з даного приводу не надав належних доказів, що свідчить про законність вивозу дитини, та про мовчазну згоду ОСОБА_1 на виїзд дитини зі своєю матір'ю за межі Російської Федерації».

«Позивачем не доведено в судовому засіданні того, що піклування про дитину, яке здійснювалось за місцем її проживання в Російській Федерації було достатнім для її нормального розвитку і не було їй на шкоду.

Не надані позивачем і докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства»;

- абзаци 5, 8 та 13 на сторінці 13, які викладені таким чином: «Отже, повернення до Російської Федерації спричинить важку психологічну травму для ОСОБА_3, оскільки малолітній ОСОБА_3 у віці 2 років 5 місяців залишиться без матері, в результаті чого він отримає непоправної психічної шкоди, також відрив від звичного та комфортного середовища, розлука із близькими людьми, які приділяють йому багато уваги та оточують турботою, також не відповідатиме інтересам дитини. Повернення до Російської Федерації малолітньої дитини до попереднього місця проживання, до того ж без матері, враховуючи малолітній вік дитини, не відповідає інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них».

«Відповідно до ч. 2 ст. 25 Конституції України громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі»;

«Щодо позовних вимог позивача в частині, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідачку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3, повернути малолітнього ОСОБА_3 батьку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, то такі вимоги також не можуть бути задоволенні, оскільки такі вимоги передбачають собою безпосередньо вже встановлення порядку виконання рішення суду».

Проте, на думку апеляційного суду, зазначені доводи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом правильно застосовані норми Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка підлягала застосуванню у правовідносинах, які виникли між сторонами по даній справі. Крім того, апеляційним судом враховано, що Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області не просить скасувати рішення суду, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог, що дає підстави вважати, що Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області погоджується з тим, що позовні вимоги про повернення малолітньої дитини до Російської Федерації не ґрунтуються на нормах матеріального права та не доведені наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання Головного територіального управління юстиції в Донецькій області в апеляційній скарзі на те, що в рішенні суду необхідно замінити у передостанньому абзаці на сторінці 7 та далі за текстом рішення слово «утримання» на «утримування» також є безпідставними, оскільки апелянтом не доведено, що ця описка може вплинути на правильність ухваленого рішення. Крім того, зазначена обставина не позбавляє апелянта звернутися до суду першої інстанції із заявою про виправлення помилки чи описки у судовому рішенні.

Апеляційна скарга ОСОБА_1, викладена на 21 аркуші, не містить доводів про те, в чому полягає незаконність або необґрунтованість саме рішення суду першої інстанції, неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин; доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до викладення взаємовідносин між сторонами, заперечень проти пояснень відповідачки, а також посилання на те, яке законодавство порушено відповідачкою, а не судом.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін, відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 02 квітня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 19.11.2018 року.

Суддя-доповідач О.С. Санікова