Постанова
Іменем України

28 березня 2018 року
м. Київ

справа №686/1558/15-ц

провадження № 61-2031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького,

представник позивача Арзянцева Анна Андріївна,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідачів ОСОБА_3 ,

третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради,

представник третьої особи Баланюк Дмитро Вікторович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 28 грудня 2015 року в складі колегії суддів Спірідонової Т. В., Фанди В. П., Купельського А. В.,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького (далі Відділ) звернувся до суду з позовом про виселення з приміщення АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . В обґрунтування позову зазначав, що відповідачі зареєстровані та проживають у гуртожитку, який призначений для тимчасового проживання військовослужбовців (та членів їх сімей), які перебувають на квартирному обліку у Міністерстві оборони України та працівників Збройних Сил України (та членів їх сімей).

Оскільки відповідачі не є військовослужбовцями та працівниками Збройних Сил України, на квартирному обліку в Міністерстві оборони України не перебувають, позивач уважав, що вони підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2015 року в задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не можуть бути виселені з гуртожитку без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки на законних підставах вселилися у спірне житло, у ньому зареєстровані, тривалий час ним користуються та іншого житла не мають.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 28 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову та виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що права відповідачів на проживання у кімнаті гуртожитку є похідними від права на це житло їх батька, працівника державного підприємства Міністерства оборони України, який не проживає у гуртожитку у зв`язку з наявністю у нього на праві власності жилого будинку.

У січні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заселилися у спірне жиле приміщення на законних підставах, і ця обставина ніким не заперечується. Під час реєстрації малолітньої ОСОБА_4 питання законності їх проживання у спірному приміщенні позивачем не оспорювалось. Передбачені законом підстави для їх виселення зі спірного жилого приміщення відсутні.

26 лютого 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що гуртожиток по АДРЕСА_2 обслуговує позивач квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького, належить Міністерству оборони України й призначений для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України, робітників та службовців, які за трудовими договорами працюють у військових частинах України.

У кімнаті №63 гуртожитку по АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її рідна сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Кожна з відповідачів проживає у спірному житловому приміщенні від свого народження.

Батько відповідачів працював у військовій частині НОМЕР_1 , яка реорганізована в ДП Міністерства Оборони України «Західвійськбуд» 452 УНР.

28 квітня 2002 року ОСОБА_5 був звільнений з посади охоронця у ДП МО України «Західвійськбуд» у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 січня 2009 року за ОСОБА_5 і його дружиною ОСОБА_6 визнано право спільної сумісної власності на самочинно реконструйований житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 95,7кв.м.

Батько й мати відповідачів переїхали у цей будинок та зареєстровані у ньому, а відповідачі продовжили проживати у спірній кімнаті гуртожитку.

В обґрунтування позовних вимог про виселення відповідачів із займаного ними жилого приміщення позивач з посиланням на пункти 3.16, 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 30 листопада 2011 року №737 (далі Інструкція) зазначав, що вони не є військовослужбовцями чи працівниками Збройних Сил України, а тому не відносяться до осіб, яким для проживання може бути надано кімнату у гуртожитку Міністерства оборони України. На інші обставини в обґрунтування вимог про виселення відповідачів позивач не посилається.

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Спірні правовідносини регулюються Житловим кодексом Української РСР, положеннями Конвенції та відповідною практикою Європейського суду з прав людини.

У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України).

Абзац другий пункту 3.16 Інструкції передбачає, що підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу.

Згідно з пунктом 5.10 цієї Інструкції підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР.

Положення Інструкції, на які в обґрунтування вимог посилається позивач, не можуть бути підставою припинення права на повагу до житла відповідачів у формі такого втручання держави як виселення з кімнати у гуртожитку, де відповідачі проживають з неповнолітньою дитиною, без надання іншого жилого приміщення.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла будь-якою особою є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено; захисту підлягає «житло» як конкретне місце проживання особи, з яким у неї наявні достатні та триваючі зв`язки.

Підстави для виселення відповідачів з кімнати у гуртожитку без надання іншого жилого приміщення мають відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті другому статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, має значення, чи вважається виселення відповідачів із кімнати у гуртожитку без надання іншого жилого приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суди встановили, що спірне жиле приміщення відповідачі займають на законних підставах, і цього факту не заперечує позивач.

Відповідачі з народження постійно проживають і зареєстровані у спірній кімнаті гуртожитку, де проживав їх батько як працівник військової частини, не мають іншого житла на момент подання позову про виселення. Встановлені обставини у цій справі дають підстави стверджувати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Передбачених статтею 132 ЖК Української РСР підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення не встановлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення відповідачів зі спірного приміщення гуртожитку, адже такий висновок не ґрунтується на нормах законодавства України, що регулює спірні правовідносини та положеннях Конституції України.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судові рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 28 грудня 2015 року скасувати і залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило