Провадження№2/760/3346/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 17.07.2017 р. звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Відділ ГІРФО зняти відповідача з реєстраційного обліку.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В даному будинку зареєстрована його донька - ОСОБА_2, проте вона ніколи не проживала у даному будинку, не оплачувала комунальних послуг та не брала участі у його утриманні.

Зазначає, що його донька ОСОБА_2 виїхала за кордон два роки тому, з того часу від неї немає жодних відомостей.

Однак, як зазначає позивач, для вчинення певних правочинів та для забезпечення власних потреб позивача необхідна згода проживаючих в будинку, донька його не проживає з ним, але зареєстрована в будинку, що позбавляє позивача розпорядитись будинком на власний розсуд та обмежує його законні права.

Також зазначив, що актом сільської ради від 06.07.2017 р. підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не проживала у АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач хоча і зареєстрована в АДРЕСА_1, але вже тривалий час не проживає в ньому, комунальні послуги не оплачує, що дає підстави вважати, що відповідач ОСОБА_2 втратила право користування вказаним жилим приміщенням.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на те, що він є власником 1/2 частини бидинку, що становить окреме житлове приміщення, відповідач ОСОБА_2 хоч і зареєстрована в АДРЕСА_1, однак більше п'яти років не проживає в ньому та не несе витрати по утриманню будинком.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована з 2010 р., під час навчання у школі переїхала проживати до бабусі, бо поруч була школа. Після закінчення школи (2012 р.) переїхала до хлопця. З 2012 р. по 2017 р. проживала з хлопцем за місцем його проживання. В цей період вселитися не намагалась до будинку батька, їй потрібна тільки реєстрація, не має наміру проживати в будинку.

Заслухавши позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи‚ суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником ? частини будинку АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 15.03.2006 р.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2, серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 року, батько ОСОБА_3, мати ОСОБА_4.

Згідно довідки, виданої відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві №278 від 30.11.1999 р. вбачається, що 23.10.1998 р. в Відділі реєстрації актів громадянського стану Подільського району управління юстиції у м. Києві було зареєстровано одруження гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4, актовий запис №564. Після одруження ОСОБА_3 має прізвище «ОСОБА_1».

Позивач просить визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 посилаючись на те, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що відповідач ОСОБА_2 доводиться їй онукою, яка постійно проживала з нею, до батька їздила тільки під час шкільних канікул.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що 28.12.2017 р. вона зареєструвала шлюб із позивачем. Мешкають разом п'ять років. Відповідач більше п'яти років не проживає у будинку, мешкає у бабусі за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до акту обстеження від 06.07.2017 р., затвердженого керівником ОСН м/р Жуляни Солом'янського району, вбачається, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, в буд. АДРЕСА_1 не проживає, її особистих речей в будинку не має.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи, що відповідач не проживає у спірному будинку більше п'яти років, не несе витрат по утриманню житла, судом встановлено наявність достатніх правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, в зв`язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача зобов'язати Відділ ГІРФО зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується.

З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням: ? частиною будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Кушнір С.І.