Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 331/4222/16-ц

провадження № 61-1510 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідач-державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект»,
представник відповідача-Кіріченко Катерина Федорівна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у складі судді Скользнєвої Н. Г. від 05 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Дзярука М. П., від 05 жовтня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» (далі - ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем в трудових відносинах з 30 квітня 2014 року по 14 серпня 2014 року і була звільнена з підприємства за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, про що підприємством було видано відповідний наказ за № 72-к.

На дату звільнення позивача у підприємства перед нею виникла заборгованість по заробітній платі за період з 30 квітня по 29 серпня 2014 року, крім того, існує непогашена заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2014 року по 31 січня 2016 року в загальному розмірі 41 662 грн 15 коп.

Позивач неодноразово зверталася до суду із заявами про видачу судових наказів та позовами, за результатами розгляду яких, були видані судові накази та ухвалені рішення, які набрали законної сили, про стягнення вказаної заборгованості, однак, протягом терміну добровільного погашення заборгованості, відповідачем судові вимоги виконано не було, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

На підставі наведеного ОСОБА_3 просила суд стягнути з відповідача на її користь 14 519 грн 70 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого по 31 травня 2016 року (період існування затримки розрахунку при звільненні за який судовий спір не вирішувався).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2016 року по 31 травня 2016 року (включно) в розмірі 14 519 грн 70 коп.

Стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» в дохід Держави судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем у справі не доведено належними та допустимими доказами відсутності вини підприємства у невиплаті усіх необхідних сум при звільненні позивача ОСОБА_5, що за правилами статті 117 КЗпП України покладає на ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» обов'язок по виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У даному випадку за період, вказаний позивачем у позові.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2016 року рішення районного суду залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і воно не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2016 року і ухвалити у справі нове судове рішення по суті вимог позову, не передаючи справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи не надано належної правової оцінки доказам на підтвердження того, що вина ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» у невиплаті усіх необхідних сум при звільненні позивача ОСОБА_5 відсутня, оскільки підприємство є державним, з 2010 року припинилося його фінансування, а також, на період звільнення позивача усі рахунки та майно підприємства були арештовані в ході проведення виконавчих дій.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому у грудні 2016 року, ОСОБА_3 просить касаційну скаргу відхилити, судові рішення суді першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено обставини справи, вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення, крім того, касаційна скарга не містить посилань на порушення судами попередніх інстанцій конкретних норм права при розгляді справи.

ОСОБА_3 зазначає, що доводи касаційної скарги про відсутність вини відповідача у невиплаті їй усіх необхідних сум при звільненні є такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи документами, це питання було предметом дослідження судів попередніх інстанцій, які дійшли обґрунтованих висновків про безпідставність відповідних посилань відповідача. Зокрема, арешт коштів підприємства було здійснено 26 вересня 2014 року після звільнення ОСОБА_3 29 серпня 2014 року, арешт на майно підприємства було накладено 08 листопада 2010 року лише в межах суми стягнення. ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» мало можливість провести повний розрахунок з позивачем при її звільненні, однак цього не зробило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок власника або уповноваженого ним органу щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення остаточного розрахунку, вина підприємства.

При цьому, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Розглядаючи справу за позовом ОСОБА_3, суди попередніх інстанцій правильно встановили факт невиплати належних працівникові сум при звільненні, факт проведення остаточного розрахунку, а також вину підприємства.

Встановлено, що 30 квітня 2014 року на підставі наказу № 33-к ОСОБА_3 було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду адміністратора системи в технічному відділі.

14 серпня 2014 року ОСОБА_3 було звільнено з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що підприємством було видано наказ № 72-к від 14 серпня 2014 року (а. с. 7).

На день звільнення ОСОБА_3 з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» підприємство не виплатило їй заборгованість по заробітній платі, у зв'язку з чим, вона була вимушена звернутися до суду із заявами про видачу судових наказів, які набрали законної сили, та по день звернення з позовом до суду не виконані.

Відповідна заборгованість по заробітній платі стягнута на користь позивача судовими наказами Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2014 року, справа № 2-н/331/677/14, від 03 жовтня 2014 року, справа № 2-н/331/1295/14,.

Внаслідок невиконання ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» судових наказів, позивач зверталася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період, починаючи з моменту звільнення і по 31 січня 2016 року (включно). Такі позови були розглянуті по суті та за зазначений період стягнуто на користь позивача з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені судовими рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року, справа № 2/331/1054/15, від 29 вересня 2015 року, справа № 2/331/1468/15, від 08 грудня 2015 року, справа № 2/331/2112/15, та від 24 лютого 2016 року, справа № 2/331/510/2016.

З посиланням на частину третю статті 61 ЦПК України (в редакції чинній станом на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), а також вказані вище судові рішення про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився і апеляційний суд, вважав встановленим при розгляді справи факт невиплати відповідачем належних звільненому позивачеві сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Вирішуючи питання про обґрунтованість посилань позовної заяви щодо необхідності покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, суди попередніх інстанцій дослідили факт наявності/відсутності вини ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» у невиплаті належних позивачеві сум при звільненні та дійшли висновків про те, що стороною відповідача не було надано належного чи допустимого доказу на підтвердження того, що підприємством вживаються залежні від нього заходи щодо належного виконання покладеного на нього зобов'язання по відношенню до позивача. При цьому, судами досліджувалося питання наявності/відсутності у підприємства можливості здійснити виплату позивачеві при звільненні в контексті посилань відповідача на арешт майна ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» та грошових коштів. Суди дійшли висновків, що ці обставини не можуть свідчити про відсутність вини підприємства.

Встановивши такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт не проведення остаточного розрахунку, вину підприємства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про необхідність задоволення позову ОСОБА_3

Посилання касаційної скарги на те, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи не надано належної правової оцінки доказам на підтвердження того, що вина ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» у невиплаті усіх необхідних сум при звільненні позивача ОСОБА_5 відсутня, є безпідставними, оскільки це питання було предметом дослідження, суди попередніх інстанцій встановили факт вини відповідача на підставі зібраних у справі доказів, а касаційний суд не наділений процесуальними повноваженнями на встановлення обставин справи, оцінку достовірності доказів, перевагу одних доказів над іншими (частина першої статті 400 ЦПК України (в чинній редакції).

Інші посилання касаційної скарги на законність та правильність ухвалених у справі судових рішень не впливають.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій правильні по суті і законні, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судові рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

Постановив:

Касаційну скаргу державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект».

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик