АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/1170/18 Головуючий 1 інст. - Шарко О.П.
Справа № 635/9347/13-ц Доповідач - Карімова Л.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у розпорядженні власністю,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 звернулися до суду із позовом про усунення перешкод у розпорядженні належною їм власністю - квартирою АДРЕСА_3

В обґрунтування своїх вимог посилались на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 11.05.2011 року Харківською міською радою, за реєстровим номером 1926 в їх спільній сумісній власності подружжя знаходиться трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Вказана квартира була отримана ОСОБА_4 у 1978 році як членом ЖК «Сфера», пай за яку був виплачений повністю під час знаходження у шлюбі з ОСОБА_7 Крім позивачів в даній квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітній онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

У 2010 році після розлучення з їх сином ОСОБА_9 відповідач разом із малолітним сином ОСОБА_6 виїхала зі спірної квартири, забрала всі речі та більше житлом не користується, не сплачує комунальні послуги та взагалі не приймає участі в утриманні вищевказаної квартири, не отримує за вказаною адресою поштову кореспонденцію. Їх прохання добровільно знятися з реєстрації у спірній квартирі, відповідач залишає поза увагою, перешкоджає спілкуванню з онуком та приховує від позивачів місце свого проживання.

Вказували, що реєстрація відповідача в даній квартирі позбавляє їх можливості здійснювати розпорядження своєю власністю, у зв'язку із чим просили у судовому засіданні визнати ОСОБА_3 з сином ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою № АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_4 на праві власності.

Анульовано реєстрацію ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення районного суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Вказує, що судом першої інстанції було порушено права малолітнього ОСОБА_6, оскільки дитина належить до сім'ї своїх батьків й тоді, коли спільно з ними не проживає, а батько ОСОБА_6 - ОСОБА_9 і на сьогодні зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що вона була вимушена виїхати зі спірної квартири через сварки з колишнім чоловіком та не заперечувала проти сплати комунальних витрат, однак позивачі від її пропозиції відмовлялись.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України матеріали справи та доводи і вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Між тим оскаржуване рішення суду першої інстанції не у повному обсязі відповідає цим вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та її неповнолітній син не проживають у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, вказаним житлом не цікавляться, комунальні послуги не сплачують, до правоохоронних органів та суду з вимогами про усунення перешкод у праві користування житлом не зверталася, тому втратили право користування спірним житловим приміщенням на підставі вимог ст. 71 ЖК України. Оскільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд вважав, що вимоги позивачів щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, є обґрунтованими.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи позивачам на праві спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджуєтьсясвідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 11.05.2011 року Харківською міською радою, за реєстровим номером 1926.

Вказана квартира була надана ОСОБА_4 у 1978 році як члену ЖК «Сфера», і пай за яку був виплачений повністю під час знаходження останнього у шлюбі з ОСОБА_7

Згідно довідки ОЖК «Сфера» № 562 від 03.10.2013 року відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 30.04.1996 року, що підтверджується також довідкою Адресно-довідкового бюро в Харківській області від 15.10.2013 року.

У 2010 році після розлучення з ОСОБА_9 відповідач ОСОБА_3 разом із малолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхала зі спірної квартири, забравши речі, та більше житлом не користується, не сплачує комунальні послуги та взагалі не приймає участі в утриманні вищевказаної квартири, не отримує за вказаною адресою поштову кореспонденцію.

Згідно повідомлення Харківської міської поліклініки №6 від 15.11.2013 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з березня 2010 року по теперішній час за медичною допомого до фахівців поліклініки не зверталася. Відповідно до повідомлення Харківської міської поліклініки №7 від 15.11.2013 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкав за адресою: АДРЕСА_3 знаходився під наглядом поліклініки від народження до вересня 2011 року.

Як пояснила в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 син перебуває на обліку в іншій поліклініці за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_5

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру або її частину, користуються нею для особистого проживання і проживання членів сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, користуватися і володіти нею. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2).

З наведеного формулювання можна такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника та проживати разом з ним.

Згідно ст.64 ЖК України до членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) належать: дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 11.05.2011 року Харківською міською радою за реєстровим номером 1926, ОСОБА_4 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 є членом сім'ї наймача та безпідставно застосував до виниклих правовідносин вимоги ч.1 ст. 71 Житлового кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду, остання разом з неповнолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у спірній квартирі не проживають з 2010 року, тобто понад один рік, тому відповідно до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України втратили право на користування цим житлом.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_8 на те, що позивачі та колишній чоловік перешкоджали їй у користуванні спірною квартирою не доведені відповідно до вимог ч.3 ст.12, ст.ст. 76-81 ЦПК України жодними належними та допустимими доказами, тому не можуть бути прийняті судом.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що будь-яких позовів про поновлення її порушеного права користування спірною квартирою вона до суду не подавала, до інших компетентних органів зі скаргами не зверталася.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що оскаржуваним рішенням районного суду порушуються права її неповнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 спростовуються наступним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного із них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та її батьками.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Зазначені норми права свідчать про те, що особа, яка досягла чотирнадцятирічного віку, має достатній обсяг цивільної дієздатності, тому має бути вільною у праві визначати свою подальшу долю, у тому числі й місце свого проживання.

З матеріалів справи вбачається, що сторони визначили місце проживання сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір'ю. При цьому будь-яких доказів того, що неповнолітній ОСОБА_6 з 2010 року бажав проживати із батьком у спірній квартирі, але йому перешкоджали в цьому, до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Враховуючи вищевикладене, відповідач ОСОБА_3 з сином ОСОБА_6 втратили право користування спірним житловим приміщенням на підставі вимог ст. 405 ЦК України, оскільки більше одного року без поважних причин не проживали в спірній квартирі. Відомості про наявність домовленостей щодо порядку користування квартирою між ОСОБА_3 і власниками житла в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст.7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV питання про зняття з реєстрації осіб, що користуються житловим приміщенням, залежить від вирішення питання про їх право проживання в цій квартирі (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР або статтею 405 ЦК України.

Тобто реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняття відповідачів з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ними права користування цим житлом чи у зв'язку з їх виселенням добровільно чи у примусовому порядку на підставі рішення суду про втрату права користування спірним жилим приміщенням.

Тому посилання позивачів на необхідність зняття з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у спірній квартирі та висновки суду першої інстанції про анулювання їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_3,є помилковими, оскільки ці правовідносини регулюються Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

У зв'язку із чим позовні вимоги в частині зняття відповідачів з реєстрації місця знаходження спірної квартири задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 3 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у розпорядженні власністю задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3

В задоволенні позовних вимог про примусове зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з реєстраційного обліку за вказаною адресою - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови.

Головуючий:

Судді: