АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/1519/17 Номер провадження 22-ц/786/280/18Головуючий у 1-й інстанції Степура А. А. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Гальонкіна С.А.

За участю секретаря судового засідання - Колодюк О.П.,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши в порядку скороченого провадження у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання повернути належним чином оформлену трудову книжку та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області, ухваленого у період часу з 13.38 год. до 14.22 год. 31 липня 2017 року, під головуванням судді Степури А.А.,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з приватного підприємця ОСОБА_3 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно ст. 235 КЗпП у розмір 9000 гривень; зобов'язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку; стягнути моральну шкоду в розмірі 2500 гривень та судові витрати у справі на користь держави.

Позовні вимоги вмотивовувала тим, що з 01 квітня 2016 року вона працювала швачкою у відповідача. Протягом всього періоду роботи існувала затримка з виплати заробітної плати. 30 листопада 2016 року нею була написана заява про звільнення за власним бажання. Після написання цієї заяви вона пропрацювала до 08 грудня 2016 року, але до теперішнього часу відповідач не розрахувалася з нею та не повернула трудову книжку . Протягом тривалого часу вона не могла офіційно працевлаштуватися у зв'язку з тим, що її трудова книжка перебуває у відповідача. Вказувала на те, що в трудовій книжці маються записи про її роботу у Росії і при виході на пенсію за відсутності трудової книжки стаж роботи у Росії їй можуть не врахувати. Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_3 з проханням провести з нею розрахунок та повернути трудову книжку. Окрім того, з даного приводу вона зверталася до прокуратури, поліції, податкової інспекції. 21 грудня 2016 року на її банківську карту прийшли якісь гроші у розмірі 2500, як потім вона з'ясувала, що це їй була виплачена заробітна плата за жовтень та листопад 2016 року. Проте, за час відпрацьований нею період з 01 грудня 2016 року по 08 грудня 2016 року кошти їй не сплачені, трудова книжка до теперішнього часу не повернута. Вказала на те, що такими діями відповідачки їй була спричинена моральна шкода, оскільки за відсутності трудової книжки вона не могла офіційно працевлаштуватися, вимушена була позичити гроші у знайомих. З урахуванням викладеного, просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 31 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання повернути належним чином оформлену трудову книжку та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2016 року по 31 травня 2017 року включно в розмірі 8700 гривень.

Зобов?язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 належним чином оформлену трудову книжку.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2500 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Вирішено питання по судовим витратам.

З даним рішенням не погодилася відповідач ОСОБА_3 та в особі свого представника ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не в повні мірі встановив всі обставини справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного визначення правовідносин сторін. Також вважає, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого неправильно вирішим спір.

В доводах вказує на те, що не з'ясував належним чином фат наявності трудової книжки ОСОБА_2 у ФОП ОСОБА_3, оскільки згідно чинного законодавства фізична особа підприємець не має обов?язку зберігання трудових книжок працівників.

Також заперечує той факт, що позивач працювала у період з 01 грудня 2016 року по 80 грудня 2016 року, посилаючись на те, що договір оренди нежитлового приміщення, яке орендувалося відповідачем для ведення підприємницької діяльності, 01 грудня 2016 року був розірваний, у зв?язку з припиненням цієї діяльності.

Позивач надала заперечення на апеляційну скаргу, у яких вказує на те, що наявність трудових книжок у відповідача може підтвердити свідок ОСОБА_5, яка також працювала у ФОП ОСОБА_3. Надала клопотання про приєднання письмових пояснень ОСОБА_6

Також вказує на те, що за її зверненням поліція проводила перевірку за адресою орендованого приміщення 23 грудня 2016 року та 27 грудня 2016 року, що свідчить про наявність ательє на той час.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 30 березня 2016 року з 01 квітня 2016 року позивач ОСОБА_2 була прийнята на роботу ФОП ОСОБА_3 швачкою з оплатою працю у розмірі 1450 грн. щомісячно.

Даний факт підтверджується копією трудового договору між працівником і фізичною особою, повідомленням про прийняття працівників на роботу.

30 листопада 2016 року позивачка подала заяву на ім'я ФОП ОСОБА_3 про звільнення з займаної посади за власним бажанням.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідач після звільнення позивача з посади не виконала свого обов?язку щодо видачі трудової книжки, на численні звернення позивача ніяким чином не відреагувала. Своїми неправомірними діями спричинила позивачу і моральну шкоду.

При цьому суд керувався тим, що відповідальність за ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Згідно з п.п. 3,4 Постанови Кабінету Міністрів «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301, трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому за підписом в журналі обліку.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 47, 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок «трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи, які використовують найману працю, пов?язану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівника»

Згідно з вимогами ст. 11, 57-66 , 212 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент вирішення спору судом першої інстанції) особа, яка бере участь в справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

При розгляді справи суд виступає незалежним та неупередженим і не віддає перевагу жодній із сторін процесу (вимоги ст. 6 Європейської конвенції, в тому числі і щодо роз'яснення сторонам процесуальних наслідків вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій).

З матеріалів справи вбачається, що позивач після звільнення з роботи в грудні 2016 року зверталася до поліції, прокуратури, податкової інспекції з приводу порушення її прав, які полягали у невидачі ФОП ОСОБА_3 їй трудової книжки та повного розрахунку по заробітній платі.

Внаслідок проведених перевірок за зверненням ОСОБА_2 цими установами не було виявлено ознак кримінального правопорушення, а також встановлена відсутність ательє станом на 18 січня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1.

У відповіді поліції (а.с. 8 додаток 4.1), на яку позивач посилається як на підтвердження продовження роботи ательє в грудні 2016 року, вбачається лише, що за зверненням ОСОБА_2 проведена перевірка, за висновками якої їй надіслана відповідь 28 грудня 2016 року. При цьому зміст цього листа не міститься інформації щодо виходу працівників поліції за адресою ательє, спілкування з відповідачем чи ін., тобто ніяким чином не спростовує доводи апелянта в тій частині, що робота ательє була припинена з 01 грудня 2016 року, після розірвання договору оренди приміщення.

Матеріали справи також не містять і жодного доказу у підтвердження факту передачі ОСОБА_2 на зберігання відповідачу належної їй трудової книжки.

Надані позивачем роздруківки смс-повідомлень (а.с. -5) не можуть бути визнані належним доказом, оскільки не містять джерела походження, ідентифікації співрозмовників та ін.

Не можуть бути взяті до уваги як переконливий доказ і пояснення ОСОБА_5 (а.с. 179), оскільки з них вбачається, що дана особа звільнилася задовго до звільнення позивача, ще в серпні 2016 року. Твердження ОСОБА_7 з приводу того, що трудові книжки всіх працівників громадянки ОСОБА_3 зберігалися у кабінеті у письмовому столі з 30 березня 2016 року до часу їх звільнення, носять лише характер припущення, оскільки ніякого відношення до ведення трудових книжок вона не мала, і у поясненнях лише вказала, що при звільненні отримала свою трудову книжку, яка зберігалася у громадянки ОСОБА_3.

З цих же підстав не є доказом зберігання у відповідачки трудової книжки позивачки факт наявності записів у трудовій книжці ОСОБА_5 записів про її прийняття та звільнення з роботи.

У відповідності з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, не знаходять свого підтвердження висновки суду першої інстанції, викладені у заочному рішенні. Підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі відсутні, оскільки відсутні докази на підтвердження факту зберігання відповідачем ОСОБА_3 трудової книжки позивачки, та факту спричинення цими діями моральної шкоди.

На підставі вищевикладеного, судова колегія дійшла висновку про скасування заочного рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 21 липня 2017 року з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи ( п. 3 ч. 1 ст. 376) та ухвалення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

У відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами с т. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачка прохала стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України висловленій у постановах № 6-1065цс17, 6-152 цс17, якщо позивач звільнений від сплати судового збору, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п.2, ст. 376 ч. 1 п. 3 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 21 липня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання повернути належним чином оформлену трудову книжку та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Компенсувати за рахунок держави Державною судовою адміністрацією понесені ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 704 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення ( у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення), шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2018 року.

Головуючий суддя : /підпис/ П.С. Абрамов

Судді: /підпис/ Г.Л. Карпушин /підпис/ С.А. Гальонкін

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області П.С. Абрамов