Провадження № 2/263/355/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Рудь Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

1.виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 31 жовтня 2017 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця»), Ясинуватського загону воєнізованої охорони державного підприємства «Донецька залізниця», ОСОБА_2 філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», третя особа: Державне підприємство «Придніпровська залізниця», про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він працював на посаді стрільця Ясинуватського загону воєнізованої охорони державного підприємства «Донецька залізниця» з 16 березня 1998 року по 29 липня 2016 року. У період з лютого 2016 року по липень 2016 року заробітна плата позивачу не виплачувалася. Наказом від 29 липня 2016 року № 76/нор-ос позивач звільнений з переведенням до структурного підрозділу Краснолиманського загону воєнізованої охорони регіональної філії «Донецька залізниця». У звязку із переведенням позивач переїхав до м. Маріуполя та став на облік як внутрішньо переміщена особа. При розрахунку в день звільнення позивачу не виплатили заробітну плату за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, а також не провели розрахунок при звільненні. Довідку про заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 відповідачі не надали, тому він звернувся до Пенсійного фонду України та відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу від 20 червня 2017 року, нарахована співвідповідачем заробітна плата складає: лютий 2016 року 5156,59 грн., березень 2016 року 2691,59 грн., квітень 2016 року 3937,9 грн., травень 2016 року 4138,44 грн., червень 2016 року 0,00 грн., липень 2016 року 0,00 грн. Всього нарахована заборгованість із заробітної плати позивача складає 15924,54 грн. У звязку з чим, керуючись положеннями ст. ст. 47, 115-117, 237-1, 233 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати», позивач просив суд стягнути солідарно з ПАТ «Українська залізниця», Ясинуватського загону воєнізованої охорони державного підприємства «Донецька залізниця», ОСОБА_2 філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» нараховану та невиплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2016 року по 29 липня 2016 року у розмірі 15924,54 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 32367,50 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати 2521,59 грн. (а. с. 2 6).

02 лютого 2018 року від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій він, посилаючись на те, що єдиною зареєстрованою юридичною особою з числа зазначених відповідачів є ПАТ «Укрзалізниця», просить суд стягнути саме з ПАТ «Українська залізниця» нараховану та невиплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2016 року по 29 липня 2016 року у розмірі 15924,54 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з моменту звільнення до ухвалення рішення суду, компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати 2521,59 грн. (а. с. 90).

На обґрунтування уточнених вимог позивач подав до суду свої пояснення, в яких указує, що він працював на посаді стрілка Ясинуватського загону ВОХР Державного підприємства «Донецька залізниця» з 16 березня 1998 року до 29 липня 2016 року, після чого 29 липня 2016 року звільнений з переводом до Краснолиманського загону ВОХР регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», де працює до теперішнього часу. Заробітну плату він регулярно отримував до лютого 2016 року, після чого Державне підприємство «Донецька залізниця» припинило виплату заробітної плати до його звільнення та при звільненні розрахунок не провело. За час роботи позивача в Ясинуватському загоні, структура ВОХР ДП «Донецька залізниця» неодноразово реорганізовувалася. На теперішній час Ясинуватський загін воєнізованої охорони, який був переданий на баланс Державного підприємства «Придніпровська залізниця», реорганізувалося шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця», тому і останнє зобовязано виплатити заробітну плату позивачу та нести відповідальність за порушення строків її сплати (а. с. 91 93).

Відповідач ОСОБА_2 філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», не погоджуючись з позовними вимогами, направило до суду свої заперечення, відповідно до яких ПАТ «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815), як нова юридична особа утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Статут ПАТ «Українська залізниця» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735. Відповідно до указаної постанови ПАТ «Українська залізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. Серед таких підприємстві є Державне підприємство «Донецька залізниця» (), яке є залізницею, відповідальною перед позивачем. З положень наведеного закону та постанови Кабінету Міністрів України № 200, вбачається, що усі підприємства, на базі яких утворюється ПАТ «Українська залізниця», реорганізовуються шляхом злиття. Реорганізація юридичної особи, як самостійний вид її припинення, передбачає проведення певної процедури та характеризується деякими особливостями. Так, зокрема, юридична особа припиняється у результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення (ст. 104 ЦК Україні), комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обовязків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобовязання, які оспорюються сторонами (ст. 107 ЦК України). Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідно запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», тобто запису про припинення юридичної особи. Отже, відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб, перехід прав та обовязків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути чітко зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи попередника з ЄДР. Таким чином, відповідач вважає, що за відсутності затвердження передавального акта сама по собі вказівка у Законі та постанові Кабінету Міністрів України № 200 та Статуті, у виписці з ЄДР про те, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обовязків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, у тому числі й Державного підприємства «Донецька залізниця», не означає автоматичного правонаступництва без проведення інвентаризації майна та затвердження передавальних актів і в кінці припинення таких підприємств. За таких обставин, відповідач вважає, що ПАТ «Українська залізниця» не стало правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця», тому є неналежним відповідачем у справі, у звязку з чим просить відмовити у задоволенні позву саме до ПАТ «Українська залізниця» (а. с. 55 61).

Щодо вимог суду про надання довідки про заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року по липень 2016 року, то відповідач повідомив, що у них такі відомості відсутні, оскільки трудові відносини з ним почалися лише з 01 серпня 2018 року (а. с. 110)

2.заяви і клопотання:

заява ОСОБА_1 від 06 листопада 2017 року про розгляд справи за його відсутності (а. с. 44).

клопотання представників Структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» ОСОБА_2 філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про відкладення розгляду справи та участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції (а. с. 45, 46, 48, 49, 53, 81).

заява представників Структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» ОСОБА_2 філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про розгляд справи без участі третьої особи, оскільки позивач ОСОБА_1 у трудових відносинах з ОСОБА_2 філією «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» не перебував, відповідно до листа начальника служби з управління майновими та земельними ресурсами ОСОБА_2 філії «Придніпровська залізниця» від 29 листопада 2017 року № НКМ-07/891 майно з балансу ОСОБА_2 філії «Донецька залізниця» на баланс ОСОБА_2 філії «Придніпровська залізниця» не передавалося (а. с. 82 84).

клопотання ОСОБА_1 про зобовязання представника ПАТ «Українська залізниця» надати суду письмові відомості та підтверджуючі дані щодо розміру заборгованості з виплати позивачу заробітної плати та інших супутніх платежів, що випливають із трудових відносин з ним (а. с. 90).

клопотання представника ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи та клопотання від 28 лютого 2018 року про долучення до матеріалів справи роздруківки з веб-сайту Міністерства юстиції України відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань щодо Державного підприємства «Донецька залізниця» станом на 28 лютого 2018 року, копію витягу з цього реєстру щодо ПАТ «Українська залізниця» (а. с. 105, 110).

3.процесуальні дії суду:

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 листопада 2017 року про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду. Направлення учасникам справи матеріалів позовної заяви та повідомлення про її розгляд 28 листопада 2017 року (а. с. 41, 42).

28 листопада 2017 року відкладено розгляд справи у звязку із неявкою учасників процесу, направлено повідомлення учасникам процесу про розгляд справи 15 грудня 2017 року (а. с. 47, 48).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 грудня 2017 року про проведення судового засідання у режимі відеоконференції (а. с. 69).

15 грудня 2017 року розгляд справи та оголошення у ній перерви для підготовки сторін до справи відповідно до положень ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

05 січня 2018 року розгляд справи не відбувся у звязку із зайнятістю головуючого судді в іншому процесу (а. с. 88).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 лютого 2018 року про прийняття заяви позивача про уточнення позовних вимог, витребування у ПАТ «Українська залізниця» відомостей щодо розміру заборгованості із заробітної плати та довідки про середню заробітну плату позивача, розяснення обовязку подати такі відомості у наступне судове засідання, вирішення питання про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, розяснення учасникам справи їх права подати відзив на позов, відповідь на відзив та заперечення (а. с. 101, 102).

01 березня 2018 року відкладено розгляд справи у звязку з неявкою учасників процесу, ненадано відповідно відзиву, відповіді на відзив та заперечень та уточнений позов, забезпечення додаткового часу для їх подачі. направлення повідомлення учасникам справи (а. с. 106).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Мотивувальна частина.

Судом у відповідності до положень ЦПК України, у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, учасникам справи розяснено зміст ст. ст. 12, 13, 42, 49 цього Кодексу, наслідки вчинення та не вчинення процесуальних дій.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, виходить з такого.

Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсація втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати.

4.фактичні обставини справи установлені судом:

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 згідно з наказом № 90/нор-ос від 27 липня 2009 року прийнятий на роботу до Ясинуватського загону воєнізованої охорони Державного підприємства «Донецька залізниця».

29 липня 2016 року ОСОБА_1 відповідно до наказу № 76/нор-ос звільнений за переведенням до структурного підрозділу Краснолиманського загону воєнізованої охорони регіональної філії «Донецька залізниця».

01 серпня 2016 року ОСОБА_1 відповідно до наказу № 100/ос прийнято стрільцем Маріупольської стрілецької команди (а. с. 13 17, 94 97, 109).

До матеріалів справи позивачем ОСОБА_1 долучені Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 щодо сплати сум заробітку для нарахування пенсії за звітні періоди 2016 2017 роки (а. с. 18), також відомості із інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 10 липня 2017 року щодо ОСОБА_1 у період роботи з 01 січня 2016 року по 31 березня 2017 року (а. с. 19).

Листом від 19 грудня 2016 року Структурний підрозділ «Служби воєнізованої охорони ОСОБА_2 філії «Донецька залізниця» повідомило ОСОБА_1, що не має можливості надати йому довідку про заборгованість із заробітної плати (а. с. 20).

Листом від 17 травня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» повідомило ОСОБА_1 про те, що не відбулася передача активів та зобовязань ДП «Донецька залізниця» до ПАТ «Українська залізниця», тому Державне підприємство «Донецька залізниця» повинно самостійно нести відповідальність за зобовязаннями із заробітної плати працівників (а. с. 22).

Також ОСОБА_1 долучено виписку із карткового рахунку, на який йому Ясинуватським загоном воєнізованої охорони ДП «Донецька залізниця» за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року нараховувалася та виплачувалася заробітна плата, де 03, 22, 24 лютого 2016 року ОСОБА_1 безготівково зараховано на рахунок заробітної плати 2 410 грн. 36 коп., 500 грн. та 500 грн., у подальшому по липень 2016 року не відбулося безготівкового зарахування на рахунок заробітної плати № 216453065 (а. с. 23 31).

Відповідно до розрахунку, представленого позивачем, розмір нарахованої заробітної плати відповідно до індивідуальних відомостей ПФУ про застраховану особу (форма ОК 5) від 20 червня 2017 року, станом на 20 червня 2017 року становить 15 924 грн. 54 коп., з яких: лютий 2016 року 5 156 грн. 59 коп., березень 2016 року 2 691 грн. 59 коп., квітень 2016 року 3 937 грн. 92 коп., травень 2016 року 4 138 грн. 44 коп. (а. с. 7). Розрахунок середнього заробітку за період з 29 липня 2016 року по 28 липня 2017 року за 250 робочих днів становить 32 367 грн. 50 коп. (а. с. 8), розрахунок компенсації втрати частини доходів у звязку з порушення термінів їх виплати становить 2 521 грн. 59 коп. (а. с. 9).

Наведені докази у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України, відповідачем не спростовані, а у суду відповідно до ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України відсутні підстави вважати їх неналежними, не допустимими та не достовірним доказами та у своїй сукупності відповідно до ст. 80 ЦПК України вони вказують на наявність заборгованості перед позивачем із заробітної плати.

5.Аргументи відповідача та їх відхилення:

Відповідач, як підставу для відмови у задоволенні позову, наводить аргументи, що Державне підприємство «Донецька залізниця» на теперішній час є юридичною особою, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у передбаченому законом порядку не припинило свою діяльність (а. с. 111 125).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Аналіз наведеної норми права дає підстави, що за її змістом належним відповідачем у справі є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою працівником укладений трудовий договір.

У той же час, Законом України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі ОСОБА_4 № 4442-VI); постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі Постанова № 200) і додатком 1 (Постанова № 200) до неї; витягом із Реєстру, згідно з яким до списку юридичних осіб, правонаступником яких є ПАТ «Укрзалізниця», віднесено ДП «Донецька залізниця».

Законом № 4442-VI визначено правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 % акцій якого належать державі (далі - Товариство).

ОСОБА_4 містить такі положення.

Утворення Товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Товариство утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 % акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України (далі - Укрзалізниця), а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту).

Статут Товариства затверджується Кабінетом Міністрів України. Засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України.

Вищим органом Товариства є загальні збори. Функції загальних зборів виконує Кабінет Міністрів України.

Товариство є правонаступником усіх прав і обовязків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Пунктом 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону № 4442-VI встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що спеціальним Законом № 4442-VI визначено пріоритет у застосуванні його норм, а саме: утворення товариства залізничного транспорту загального користування відбувається за рішенням Кабінету Міністрів України, який, крім іншого, виконує функції загальних зборів Товариства.

Відповідно до Закону № 4442-VI та на виконання його вимог Постановою № 200 утворено ПАТ «Українська залізниця» на базі Укрзалізниці, підприємств залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

До переліку, наведеного у зазначеному додатку, включено й ДП «Донецька залізниця».

У статті 7 Закону № 4442-VI законодавець визначив, що товариство повністю відповідає за зобовязаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Трудові відносини працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту продовжуються з Товариством.

Державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року, про що свідчить відповідний запис у Реєстрі.

Відповідно до ст. 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» (далі - ОСОБА_4 N 755-IV) у редакції, чинній на час здійснення державної реєстрації ПАТ «Українська залізниця», державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Реєстру. Порядок проведення державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців включає, зокрема, внесення відомостей про юридичну особу або фізичну особу підприємця до Реєстру.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 755-IV, якщо відомості, які підлягають внесенню до Реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Аналогічна норма закріплена у ч. 1 ст. 10 Закону № 755-IV в чинній редакції.

Відповідно до п. 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця», воно є правонаступником усіх прав та обовязків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

При розгляді справи, судом установлено, що в Реєстрі міститься інформація про те, що ДП «Донецька залізниця» перебуває у стані припинення, проте запису про припинення у Реєстрі немає. Крім того, в Реєстрі містяться дані про юридичних осіб, правонаступником яких є ПАТ «Українська залізниця», серед яких зазначено ДП «Донецька залізниця». Водночас у цьому Реєстрі наведено інформацію про здійснення зв'язку з юридичною особою, зокрема відомості про те, що правонаступництво ПАТ «Українська залізниця» щодо ДП «Донецька залізниця» настає згідно з Постановою № 604 після внесення майна до статутного капіталу правонаступника, яке перебуває на тимчасово не підконтрольній території України та має значення для зобовязань фінансового характеру у сфері господарського управління .

Із комплексного аналізу зазначених норм права можна дійти висновку, що спеціальним Законом № 4442-VI визначено особливості утворення ПАТ «Українська залізниця», на виконання якого Кабінет Міністрів України прийняв відповідні нормативно-правові акти та діяв не тільки як вищий орган у системі органів виконавчої влади, а й як особа, яка на підставі цього Закону від імені держави здійснює функції вищого органу управління Товариством.

Зважаючи на викладене, питання правонаступництва ПАТ «Українська залізниця» стосовно ДП «Донецька залізниця» визначається спеціальним законом № 4442-VI, в якому публічне акціонерне товариство взяло на себе обовязки відповідати за зобовязаннями, зокрема із виплати заробітної плати перед працівникам Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Та обставина, що майно ДП «Донецька залізниця» перебуває на території, яка не підконтрольна Україні, та відповідно не передано його до ПАТ «Українська залізниця» за передавальним актом у відомче управління ПАТ «Українська залізниця», не може бути обставиною залежності працівника від отримання ним законних виплат за виконану роботу.

При цьому, у межах своїх повноважень та на часткову зміну п. 5 Постанови № 200 Кабінет Міністрів України 12 листопада 2014 року прийняв Постанову № 604, згідно з якою майно (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі - майно), не включаються до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до п. 5 зазначеної Постанови, а відображається в балансі (крім зобов'язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за ПАТ «Українська залізниця» на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до п. 2 цієї Постанови.

Також відповідно до п. п. 25 (Постанова № 735), 26 (Постанова № 735), 53 (Постанова № 735), 54 Статуту (Постанова № 735) засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Управління корпоративними правами держави стосовно Товариства здійснює Кабінет Міністрів України. Управління корпоративними правами держави, переданими до статутного капіталу Товариства, здійснює Товариство. Єдиним акціонером Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України.

З наведених підстав, керуючись положеннями ст. 7 Закону № 4442-VI, п. 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця», суд вважає, що саме ПАТ «Українська залізниця» як правонаступник ДП «Донецька залізниця» є належним відповідачем у справі та зобовязане належним чином виконати обовязки, передбачені указаним Законом, тому аргументи відповідача про його неналежність суд не приймає.

6.Щодо порушення прав позивача та ким вони порушені.

З установлених судом обставин, необхідно дійти висновку, що права позивача на отримання заробітної плати порушенні ДП «Донецька залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», та підлягають захисту у заявлений спосіб.

7.Норми права, які застосовує суд при вирішенні трудового спору та мотиви їх застосування.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як розяснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»).

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем не доведено факт сплати заробітної плати позивачу при звільненні (у день звільнення або ж на наступний) з Ясинуватського загону воєнізованої охорони Державного підприємства «Донецька залізниця», такого розрахунку не проведено і на день ухвалення рішення суду, вимоги позивача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати знайшли своє підтвердження, за цими вимогами обовязки повинен нести саме відповідач ПАТ «Українська залізниця» з наведених судом вище підстав, тому вимоги позивача ґрунтуються на положеннях закону.

При цьому, оскільки відповідачем не спростовано розміру заборгованості із заробітної плати, а також компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, то суд приймає саме той розмір, який визначений позивачем і наведений у його розрахунку та ґрунтується на положеннях ст. ст. 76 80 ЦПК України.

Разом з тим, компенсацію суд стягує у відповідності з положеннями ст. 13 ЦПК України у межах заявлених позивачем вимог, тобто розмірі.

Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, то позивач просив стягнути цю суму з моменту звільнення по день ухвалення рішення суду, тому суд при обчисленні його розміру застосовує положення п. п. 1, 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та виходить з такого.

З приводу розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд у цьому випадку керується положеннями пп. «л» п. 1, п. п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Так, ОСОБА_1 звільнений 29 липня 2016 року, довідку про заборгованість із заробітної плати позивачу не видано, за останніх два місяці відповідно до відомостей Пенсійного фонду України за червень та липень 2016 року не відбулося жодних відрахувань із заробітної плати, тому середня заробітна плата повинна обчислюватися виходячи з виплати за попередні два місяці роботи, де у травні 2016 року позивачем вказано розмір заробітної плати 4 138 грн. 44 коп., кількість робочих днів 19, у квітні 2016 року 3 937 грн. 92 коп., кількість робочих днів 21, отже 3 937 грн. 92 коп. + 4 138 грн. 44 коп. = 8 076 грн. 36 коп. / 40 робочих днів, тому середній заробіток ОСОБА_1 становить 201 грн. 91 коп.

За період з 29 липня 2016 року по 14 березня 2018 року (день ухвалення рішення суду) було 409 робочих днів, тому 409 робочих днів помножених на 201 грн. 91 коп. становитиме 82 581 грн. 19 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У той же час необхідно зазначити, що у частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов'язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, й виплатити їх; тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обовязку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобовязання роботодавця матеріального змісту. Ці зобовязання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоровя робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобовязання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

ОСОБА_4 дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановлено статтею 94 КЗпП України і статтею 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 цього Закону України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як визначив Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України та статей 1 та 12 Закону України «Про оплату праці», реалізація права на судовий захист невідємно повязана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному звязку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Окрім того, аналіз наведених правових актів, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тому суд не застосовує положення ст. 233 КЗпП України до вимог позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення компенсаційних витрат.

Також відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положення ст. 117 КЗпП України є відповідальністю роботодавця за порушення строків виплати заробітної плати працівнику при звільненні.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Установлені судом обставини у даній справі дають підстави для висновку, що в порушення статті 116 КЗпП України розрахунок з ОСОБА_1 не здійснено у день його звільнення та не проведено його і на день розгляду справи судом.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Виходячи з аналізу вказаних норм, необхідно дійти висновку про те, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність факту проведення розрахунку із позивачем, підстави для застосування положень ст. 233 КЗпП України до вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

8.Питання про розподіл судових витрат.

За змістом п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже при подачі позову ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Однак за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, що за своїм змістом є заходом відповідальності, позивач не звільнений від сплати судового збору та за цими вимогами сплатив судовий збір у розмірі 640 грн., тому відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 640 грн.

Оскільки за вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати, які за своїм змістом є вимогами майнового характеру, позивач звільнений від сплати судового збору, то у відповідності до положень ч. 9 ст. 10, ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, ці витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 640 грн.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 1, 2 , 21 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 21, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, п. п. 1, 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, ст. 7 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ст. ст. 4, 12, 13, 7681, 84, 89, 263265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року по 29 липня 2016 року у розмірі 15 924 (п'ятнадцять тисяч девятсот двадцять чотири) грн. 54 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 29 липня 2016 року по 14 березня 2018 року у розмірі 82 581 (вісімдесят дві тисячі пятсот вісімдесят одна) грн. 19 коп., з відповідним утриманням податків та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2 521 (дві тисячі пятсот двадцять одна) грн. 59 коп., з відповідним утриманням податків та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на сплату судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Донецької області або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ВВ 132004, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, 86000, місце проживання: вул. 9-ї Авіадівізії, 32,, кв. 15, м. Маріуполь, Донецька область, 87514, засоби звязку 095 05 08 951;

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», , юридична адреса: вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, засоби звязку 044 465 00 00.

Суддя О.М. Музика