Справа 206/4367/18
Провадження 2/206/1271/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 38/100 частини земельної ділянки в порядку спадкування за законом,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення розміру земельної частки,

в с т а н о в и в:

06 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом, після смерті її матері ОСОБА_3, яка померла 15 вересня 2017 року, на 38/100 частки земельної ділянки № 14 розташованої по вул. Транспортна в місті Дніпрі, яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 866181, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28.04.2010 року № 426/56, зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 24.02.2011 року, реєстрація в управлінні Держкомзему м Дніпропетровська Дніпропетровської обл. серія АА № 089943 від 21.01.2011 року, згідно реєстрації земельна ділянка площею 0,1000га знаходиться в спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кадастровий номер :09:471:0024, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у звязку з чим припинити право на спільну сумісну власність. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на неї (а.с.2-6).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач є її сином. Разом з ним вони є співвласниками домоволодіння на земельній ділянці розташованої в місті Дніпрі за адресою вул. Транспортна 14. До 2004 року домоволодіння № 14 по вул. Транспортна в місті Дніпропетровську належало ОСОБА_3, яка є її матірю. 11 жовтня 2004 року вона подарувала своєму внукові, тобто відповідачу - ОСОБА_2 62/100 частини домоволодіння. В подальшому її мати та відповідач приватизували земельну ділянку № 14, яка розташована за адресою вул. Транспортна в місті Дніпропетровську. Кожним був отриманий державний акт на право власності на земельну ділянку. Загальна площа земельної ділянки 0.1000 га. Земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності. Після отримання державного акту на землю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовились про користування земельною ділянкою. Перегородили кожний свою частку парканом, мати користувалась 32/100 її частки, а відповідач 68/100 часткою земельної ділянки. По цій усній домовленості між ними ніколи не було суперечок. 15 вересня 2017 року померла її мати - ОСОБА_3. 29.05.2018 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 38/100 частини будинку 14 по вул. Транспортна в місті Дніпрі. Під час оформлення спадщини на домоволодіння вона пропонувала нотаріусу видати їй свідоцтво про право спадкування на земельну ділянку на 38/100 частини, оскільки її частка в домоволодінні складає 38/100 частини, також так бажала її мати і про такі частки була домовленість між нею та відповідачем. 12.07.2018 року нею була отримана постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, в якій нотаріус восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори зазначив, що вона не може встановлювати частки між співвласниками, оскільки земельна ділянка знаходиться в спільній сумісній власності і вони є рівними, так як не визнані попередніми співвласниками. Її мати користувалася та визнавала себе власницею 38/100 частини земельної ділянки, але оскільки вона та відповідач є рідними людьми вони не бажали ділити земельну ділянку. Кожний з співвласників знав чим користується, не втручався на сторону іншого співвласника. Вирішити питання мирним шляхом ми з відповідачем не можуть, оскільки вона не є власницею земельної ділянки, тому змушена звернутися до суду.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав.

21 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просить визнати, що розмір частки земельної ділянки № 14 розташованої по вул. Транспортна в місті Дніпрі, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 866180, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28.04.2010 року № 426/56, зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 24.02.2011 року, реєстрація в управлінні Держкомзему м Дніпропетровська Дніпропетровської обл. серія АА № 089942 від 21.01.2011 року, згідно реєстрації земельна ділянка площею 0,1000га знаходиться в спільній сумісній власності з ОСОБА_3, кадастровий номер :09:471:0024, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, встановлює 62/100 частини, у звязку з чим припинити право на спільну сумісну власність. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на нього (а.с.117-120).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що він власником 62/100 частини домоволодіння № 14, розташованого по вул. Транспортна в місті Дніпрі. 11 жовтня 2004 року між ним та ОСОБА_3, яка є його бабусею був оформлений договір дарування на вище зазначену частку домоволодіння. В подальшому разом з ОСОБА_3 вони приватизували земельну ділянку № 14, яка розташована за адресою вул. Транспортна в місті Дніпропетровську. Кожним був отриманий державний акт на право власності на земельну ділянку. Загальна площа земельної ділянки 0.1000 га. Земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності. Бабуся зразу заявила, що їй багато землі не треба і вони домовились, що кожний буде користуватися тим розміром земельної ділянки, яка відповідає розміру його частки в домоволодінні. Між ними ніколи не виникали суперечки, конфліктів по користуванню земельною ділянкою. 29.05.2018 року йогоя мати, відповідачка за зустрічним позовом отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 38/100 частини будинку. Як йому було відомо і зі слів матері, а також і з її позову вона хоче отримати в спадщину стільки частки земельної ділянки, скільки їй перепадає на частку в домоволодінні. Особисто він не заперечує, але при задоволені її позову його частка не буде визначена. Таким чином він теж повинен визначити свою частку в належній йому на праві спільній сумісній власності земельній ділянці. Встановлення часток земельної ділянки відповідно часткам в домоволодінні не буде ущемляти їх законні інтереси, не позбавить можливості належно користуватися своєю часткою ні будівлі, ні земельною ділянкою. Відповідач теж не заперечує, щоб його частка в праві власності на земельну ділянку встановлювала 62/100 її частини.

Відповідач відзив на зустрічну позовну заяву не подала.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягала на задоволенні первісного позову, проти задоволення зустрічного позову не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні наполягав на задоволенні зустрічного позову, позовні вимоги за первісним позовом визнав і просив задовольнити.

13 серпня 2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче судове засідання (а.с.35).

Разом з позовною заявою позивач ОСОБА_1 подала до суду клопотання про витребування доказів з Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с.5).

Ухвалою судді від 13 серпня 2018 року витребувано з Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, після смерті ОСОБА_3, яка померла 15 вересня 2017 року.

05 вересня 2018 року третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора подали до суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності (а.с.43).

08 жовтня 2018 року судом прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.125).

Ухвалою судді від 08 жовтня 2018 року по справі закрито підготовче засідання і призначено до судового розгляду по суті (а.с.126).

Під час розгляду справи судом досліджені всі письмові докази, заслухано пояснення сторін.

18 жовтня 2018 року у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Суд, на підставі наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини.

Судом встановлено, що позивач позивач ОСОБА_1 ркадіївна є власником 38/100 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: м. Дніпро, вулиця Транспортна, будинок 14, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.05.2018 року, виданого державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі № 1-655, спадкова справа № 542/2017 року після смерті ОСОБА_3 (а.с.14-18).

Право приватної власності на 62/100 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: м. Дніпро, вулиця Транспортна, будинок 14 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі догговору дарування від 11.10.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а.с.10).

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 14 по вулиці Транспортна в м. Дніпро видно, що домоволодіння А-1 складається з двох квартир: кв. №1 загальною площею 39,0кв.м, житловою 19,2 кв.м, допоміжна 19,8кв.мАДРЕСА_1 загальною площею 42,2кв.м, житловою 19,3кв.м., допоміжна 22,9кв.м (а.с.19-25).

Відпоідно до державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 866181 і серії ЯЛ № 866180 земельна ділянка площею 0,1000 га по вулиці Транспортна буд 14, м. Дніпропетровськ, Самарський район належить на праві спільної сумісної власності (частки не визначені) ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28.04.2010р. № 426/56. Цільове призначення земельної ділянки: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер земельної ділянки :09:471:0024 (а.с.26-29).

12 липня 2018 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно 38/100 частини земельної ділянки, яке складається з права спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Дніпро, вулиця Транспортна, будинок 14, кадастровий номер :09:471:0024, після матері ОСОБА_3, яка померла 15.09.2017 року (а.с.7).

З цієї постанови видно, що підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій було те, що власниками земельної ділянки є ОСОБА_2 і ОСОБА_3, вид спільної сумісної власності «спільна сумісна». За життя спадкодавця між співвласниками договір про поділ нерухомого майна укладений не був, визначити частку померлого неможливо.

На виконання ухвали суду Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи після ОСОБА_3, яка померла 15 вересня 2017 року (а.с.43-113).

З цієї спадкової справи видно, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3. ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом на майно в цілому, інших спадкоємців немає.

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам розяснено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК ( 2768-14 ) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Судом встановлено і визнається сторонами, що співвласники земельної ділянки домовилися і користувалися земельною ділянкою відповідно до їх часток в будинку. За життя між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 жодних суперечностей про частки кожного у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку не існувало.

Сторони не заперечують проти визначення часток земельної ділянки залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, тобто 38/100 частин за ОСОБА_1 і 62/100 частин за ОСОБА_2

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом і позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, враховуючи те, що позивачі за первісним і зустрічним позовом просили не стягувати витрати з відповідача, суд вважає за необхідне залишити за позивачами сплачений судовий збір, тобто без стягнення з відповідача.

Керуючись ст.ст. 3-13, 76-82, 89, 141, 227- 229, 235. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (АДРЕСА_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) право власності на 38/100 частин земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Дніпро, вулиця Транспортна, будинок 14, кадастровий номер :09:471:0024, в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_3, яка померла 15 вересня 2017 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Дніпро, вулиця Транспортна, будинок 14, кадастровий номер :09:471:0024.

Визначити, що частка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, (АДРЕСА_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2) у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташованої за адресою: м. Дніпро, вулиця Транспортна, будинок 14, кадастровий номер :09:471:0024, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 866180 становить 62/100 частин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2018 року.

Суддя А.О. Сухоруков