П о с т а н о в а

Іменем України

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 369/13323/15-ц

провадження № 61-1952 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Терра Банк», відділ примусового виконання рішень державної виконавчої служби України,

представник публічного акціонерного товариства «Терра Банк» - Лантух Євген Сергійович,

треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у складі судді Пінкевич Н. С. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Данілова О. М., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Терра Банк» (далі - ПАТ «Терра Банк»), відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України про визнання акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки недійсним та його скасування, визнання за ним права власності на частину земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належала 3/10 частин земельної ділянки площею 2,2610 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, а 7/10 частин цієї земельної ділянки належали ОСОБА_7 25 грудня 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством «Інвест-Кредит банк», правонаступником якого є ПАТ «Терра Банк», укладено кредитний договір № 48-ф/07/04, за умовами якого він, як позичальник, отримав кредит у розмірі 1 767 тис. грн. 25 грудня 2007 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Терра Банк» укладено кредитний договір № 47-ф/07/04, за умовами якого вона, як позичальник, отримала кредит у розмірі 3 996 065 грн.

25 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами між банком, ним та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавці передали банку в іпотеку земельну ділянку площею 2,2610 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, яка належала їм на праві спільної часткової власності.

Він взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 48-ф/07/04 виконав у повному обсязі та погасив заборгованість за кредитним договором, що підтверджується відповідною довідкою банку, а ОСОБА_7 належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 47-ф/07/04 не виконала. ПАТ «Терра Банк» звернулося до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, яким 22 жовтня 2010 року було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі на 3/10 частин належної йому земельної ділянки. 17 грудня 2010 року за заявою стягувача державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 7 лютого 2012 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки торги з продажу зазначеної земельної ділянки не відбулись. 28 грудня 2011 року актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки у рахунок погашення заборгованості за виконавчим написом нотаріуса від 22 жовтня 2010 року передано ПАТ «Терра Банк» у власність усю вищевказану спірну земельну ділянку, яка належала на праві спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_7 Вищевказаний акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки став підставою для оформлення права власності на спірну земельну ділянку за банком.

Вважав, що оскільки він виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором перед банком, погасивши кредитну заборгованість, то у державного виконавця були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження щодо належної йому частини земельної ділянки.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року виконавчий напис нотаріуса від 22 жовтня 2010 року визнано таким, що не підлягає виконанню у частині звернення стягнення на 3/10 частини спірної земельної ділянки, яка належала йому. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року визнано протиправною та скасовано, у тому числі постанову державного виконавця від 17 грудня 2010 року про відкриття виконавчого провадження у частині звернення стягнення на 3/10 частин належних йому на праві власності спірної земельної ділянки.

Отже, такими діями відповідачів порушено його права, у державного виконавця були відсутні підстави для винесення акту про реалізацію предмета іпотеки у частині належної йому земельної ділянки, для відновлення його порушених прав слід визнати за ним право власності на спірну частини земельної ділянки.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 28 грудня 2011 року недійсним та скасувати; визнати за ним право власності на 3/10 частин земельної ділянки площею 2,2610 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_7 зобов'язання за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 47-ф/07/04 належним чином не виконала. Вказаний кредитний договір був забезпечений договором іпотеки від 25 грудня 2007 року, укладеним між банком, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, за умовами якого іпотекодавцями передано в іпотеку спірну земельну ділянку. 22 жовтня 2010 року нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог банку, як кредитора. 17 грудня 2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 28 грудня 2011 року відбулись прилюдні торги. Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року, яким вищевказаний виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 у цій частині відмовлено. Отже, відсутні належні та допустимі докази того, що виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, вчинений з порушенням вимог законодавства. Постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року не є преюдиційною, оскільки ні ПАТ «Терра Банк», ні ОСОБА_7 участі при розгляді судом цієї справи не приймали.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зобов'язання за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 47-ф/07/04, який забезпечений договором іпотеки, ОСОБА_7 належним чином не виконала, унаслідок чого нотаріусом вчинено виконавчий напис та запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням вимог законодавства, так як заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року, яким визнано виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, скасовано рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року. Оскільки ні ПАТ «Терра Банк», ні ОСОБА_7 участі при розгляді справи Окружним адміністративним судом м. Києва не приймали, тому його постанова від 27 квітня 2015 року не є преюдиційною. Інших, доказів щодо недійсності спірного акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 28 грудня 2011 року позивачем не надано.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що діями відповідачів порушено його права, оскільки він взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, укладеним між ним та банком, виконав та повернув кредит. Майновим поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_7 він не виступав. Враховуючи відсутність у нього заборгованості перед банком, у державного виконавця були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження та для прийняття акту реалізацію предмета іпотеки від 28 грудня 2011 року, який був підставою для оформлення права власності за банком, у тому числі на належну йому частину спірної земельної ділянки.

У лютому 2018 року ПАТ «Терра Банк», подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ОСОБА_4 належними йому 3/10 частини спірної земельної ділянки на підставі договору іпотеки від 25 грудня 2007 року забезпечив виконання кредитного договору укладеного між ним та банком й кредитним договором, укладеним між ОСОБА_7 та банком. ОСОБА_7 зобов'язання за кредитним договором не виконала, отже, вірно звернуто стягнення на спірний предмет іпотеки.

У березні 2018 року ОСОБА_8, подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що доводи позивача щодо виконання ним зобов'язання за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ «Терра Банк», не припиняють договору іпотеки від 25 грудня 2007 року, умовами якого сторони договору передбачили, що у разі неналежного виконання іпотекодавцем взятих на себе зобов'язань, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Просила касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суди, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_7 зобов'язання за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 47-ф/07/04 належним чином не виконала. Вказаний кредитний договір був забезпечений договором іпотеки від 25 грудня 2007 року, укладеним між банком, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, за умовами якого іпотекодавцями передано в іпотеку належну їм на праві спільної часткової власності земельну ділянку площею 2,2610 га, яка розташована на території Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Умовами договору іпотеки сторони передбачили, що кредитний договір (який забезпечується цим договором іпотеки) - це кредитний договір від 25 грудня 2007 року № 47-ф/07/04, укладений між ОСОБА_7 та банком й кредитний договір від 25 грудня 2007 року № 48-ф/07/04, укладений між ОСОБА_4 та банком.

Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_7 зобов'язання за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 47-ф/07/04, 22 жовтня 2010 року за заявою ПАТ «Терра Банк» нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на вищевказаний предмет іпотеки, у тому числі на частину земельної ділянки належну позивачу для задоволення вимог банку, як кредитора. 17 грудня 2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса. 28 грудня 2011 року державним виконавцем було винесено акт про реалізацію предмета іпотеки, відповідно до якого встановлено, що відбулись прилюдні торги з дотриманням положень Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку». Зазначений акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки став підставою для оформлення права власності на спірну земельну ділянку за банком.

Колегія суддів, погоджується з висновком судів про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що виконавчий напис нотаріуса від 22 жовтня 2010 року вчинено з порушенням вимог законодавства, оскільки заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року, яким цей виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, скасовано рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року при його апеляційному перегляді, у задоволенні позову ОСОБА_4 у цій частині відмовлено.

Суди правильно не взяли до уваги постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, оскільки ні ПАТ «Терра Банк», ні ОСОБА_7 участі при розгляді цієї справи судом не приймали (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року), а тому для них ця обставина не є преюдиційною. Також, у постанові суду наявне посилання на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року, яке було скасовано при апеляційному перегляді.

Колегія суддів виходить також із того, що оскарження акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки не поновить права позивача, оскільки вже проведені прилюдні торги, визначено особу, якій майно передано, а, отже, належним способом судового захисту є оспорення торгів на загальних підставах.

Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року № 6-1804 цс 16.

Судом також установлено, що ОСОБА_8 на час вирішення спору була власником частини спірної земельної ділянки площею 0,6783 га, докази набуття нею цієї земельної ділянки у власність з порушенням положень закону відсутні. Крім того, вона відповідачем у справі не залучена.

Доводи касаційної скарги про те, що діями відповідачів порушено його права, оскільки він взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, укладеним між ним та банком, виконав та повернув кредит, безпідставні, так як договір іпотеки від 25 грудня 2007 року є чинним, за умовами цього договору він, у тому числі, передав на забезпечення кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_7, належну йому земельну ділянку.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами обставинами справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк