Справа № 445/527/17 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський О.М.
Провадження № 22-ц/783/6104/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Струс Л.Б.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ТзДВ СК «Альфа-Гарант» - Ліповуза Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2017 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року в задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу - відмовлено.

Вказане рішення оскаржило ТзДВ СК «Альфа Гарант».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Вважають рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухваленим з неповним дослідженням судом всіх обставин, які мають істотне значення для вирішення справи по суті, а також висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Зазначають, що відповідачем, всупереч вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не було належним чином, у встановлений законом строк повідомлено ТДВ СК «Альфа-Гарант» про настання дорожньо-транспортної пригоди. Зазначають, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі №6-284цс15, однак дана позиція Верховного Суду України прямо суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки відносини, що склалися між сторонами регулюються спеціальним законом - Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В судове засідання відповідач не з'явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що вказана особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача в режимі відеоконференції на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні доводам апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч. 1,2 ст. 1166 ЦК України, ч.2 ст. 1187, ч.1 ст. 1188, ч.1 ст. 993 ЦК України, ст.ст. 6, 22.1, 33.1, 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 16 вересня 2015 року (справа № 6-284цс15) та від 22 березня 2017 року (справа 361/5199/15-ц), ст. 360-7 ЦПК України та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що між ТзДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_3 було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується копією страхового полісу № АЕ/5236805. Із вказаного полісу вбачається, що забезпеченим за ним транспортним засобом є автомобіль НОМЕР_1, страхувальником виступає ОСОБА_3, поліс діє з 00 год. 00 хв. 16.07.2015 року до 15.07.2016 року включно, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну 50000,00 грн., розмір франшизи - 1000,00 грн. 29.07.2015 року у м. Києві, на перехресті вул. Героїв Дніпра та вул. Богатирської, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля марки «Тойота Ленд-крузер» д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, внаслідок чого обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Винуватцем вказаної дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_3, що підтверджується постановою Оболонського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року. Вказана постанова набрала законної сили, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача. Автомобіль марки «Тойота Ленд-крузер» д.н.з. НОМЕР_3, був застрахований в ПАТ «Українська страхова група» за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2809-14-00258 від 30.12.2014 року, копія якого наявна в матеріалах справи. Згідно ремонтної калькуляції від 21.08.2015 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Тойота Ленд-крузер» д.н.з. НОМЕР_2 становить 205389,38 грн. Як вбачається із заяви на виплату страхового відшкодування №24850 від 03.11.2015 року, ПАТ «Українська страхова група» звернулось до ТзДВ СК «Альфа-Гарант» із вимогою про сплату страхового відшкодування, оскільки позивачем було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача ОСОБА_3 ТзДВ СК «Альфа-Гарант» прийнято рішення про сплату страхового відшкодування на користь ПАТ «Українська страхова група» у межах ліміту відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/5236805 від 15.07.2015 року та за мінусом франшизи, що підтверджується страховим актом № цв/15/1607 від 30.11.2015 року та розрахунком страхового відшкодування. Згідно платіжного доручення № 16659 від 30.11.2015 року, позивачем сплачено ПАТ «Українська страхова група» 49000,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу за страховим актом № цв/15/1607 від 30.11.2015 року. З наявного в матеріалах справи повідомлення вбачається, що відповідач ОСОБА_3 письмово повідомив позивача про дорожньо-транспортну пригоду, що мала місце 29.07.2015 року лише 19.08.2015 року. Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 26.07.2015 року, зафіксована правоохоронними органами, ОСОБА_3, як особа винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, останній письмово повідомив позивача про аварію 19.08.2015 року, ТзДВ СК «Альфа-гарант» сплатило страхове відшкодування в межах встановленого ліміту 30.11.2015 року, відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля марки «Тойота Ленд-крузер» д.н.з. НОМЕР_2, значно перевищує виплачене позивачем страхове відшкодування, факт несвоєчасного повідомлення страховика є єдиною підставою для пред'явлення даного позову, при цьому, в позовній заяві ТзДВ СК «Альфа-гарант» жодним чином не обумовлено про наявність необґрунтованих виплат, що могли б бути пов'язаними із фактом невчасного повідомлення про ДТП. Відтак, суд не вбачає підстав та мотивів відступати від вищевказаної правової позиції Верховного Суду України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Із матеріалів справи вбачається, що ТзДВ СК «Альфа-Гарант» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в якому просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ТДВ СК «Альфа-Гарант» 49000 грн. виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

В обґрунтування позову зазначали, що між ними було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за яким забезпеченим транспортним засобом є автомобіль НОМЕР_4. 29.07.2015 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу та автомобіля марки «Тойота» д.н.з. НОМЕР_2. Винуватцем даної аварії був відповідач, що встановлено постановою суду. По факту вказаної ДТП позивач виплатив страхове відшкодування на користь ПАТ «Українська страхова група» у розмірі 49000,00 грн., оскільки автомобіль марки «Тойота» д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований в такій за договором майнового страхування. Відповідач же у встановленому законом порядку, тобто письмово протягом трьох робочих днів з часу ДТП не повідомив їх як страховика про пригоду, що відповідно до закону надає їм право на отримання виплачених коштів в порядку регресу з відповідача.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача (апелянта) є помилковими та норми закону позивачем протлумачено односторонньо на власну користь, всупереч дійсному змісту закону та судової практики, що склалася та підстав для зміни чи відступу від якої, на думку колегії суддів, немає.

Дійсно як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось 29.07.2015 року мала місце ДТП за участю застрахованого позивачем автомобіля, володільцем якого є відповідач та винуватцем у вчиненні такого ДТП та спричиненні ним шкоди визнано відповідача. Та, дійсно, відповідач протягом трьох робочих днів письмово не повідомив позивача про ДТП, докази цього у матеріалах справи - відсутні. Позивач, також, дійсно виплатив страховій компанії, у якій була застрахована цивільно-правова відповідальність потерпілої сторони у ДТП страхове відшкодування у межах ліміту (страхової суми) - 49 тис. грн. (вказане окрім письмових та усних пояснень сторін (їх представників) вбачається з копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/5236805 від 15.07.2015 року про страхування автомобіля відповідача та інших матеріалів «страхової справи» а.с. 4-71).

Окрім цього, відповідно до статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, дійсно у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов'язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. У разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов'язку інформувати відповідні підрозділи МВС України про її настання. У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів МВС України розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку. Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов'язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. У разі оформлення працівниками відповідних підрозділів МВС України відповідних документів про дорожньо-транспортну пригоду вони також встановлюють та фіксують необхідні відомості щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності учасників цієї пригоди і сприяють представникам страховиків (МТСБУ) у проведенні огляду місця дорожньо-транспортної пригоди і транспортних засобів, причетних до неї.

Згідно ст. 38 вказаного Закону, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху ( 1306-2001-п ); ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування); до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини; до особи, яка заподіяла шкоду навмисно. МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону; до водія транспортного засобу, який заволодів транспортним засобом за допомогою протиправних дій; до страховика, якщо забезпечений транспортний засіб, що заподіяв шкоду, було встановлено та страховик був зобов'язаний, але не виплатив страхове відшкодування у порядку, встановленому цим Законом; до підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини; до особи, визначеної у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, яка причетна до дорожньо-транспортної пригоди, якщо вона керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також якщо вона відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та/або вжила алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), та/або вона керувала транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії, та/або самовільно залишила місце пригоди.

Також, відповідно до ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину. Держава, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, має право зворотної вимоги до цієї особи тільки у разі встановлення в її діях складу злочину за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили. Батьки (усиновлювачі), опікун або піклувальник, а також заклад або особа, що зобов'язані здійснювати нагляд за малолітньою або неповнолітньою особою, які відшкодували шкоду, завдану малолітньою або неповнолітньою особою чи фізичною особою, яка визнана недієздатною, не мають права зворотної вимоги до цієї особи.

Тому, дійсно, як вбачається із вказаних вимог закону позивач (страховик) має право, у випадку неповідомлення його відповідачем (страхувальником) без поважних причин у передбачені законом терміни та формі, на зворотну вимогу у розмірі виплаченого відшкодування.

Однак при застосуванні вказаних норм закону слід враховувати, зокрема, правові позиції Верховного Суду України, що висловлені у Постановах, за наслідками розгляду справ в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України.

А із таких вбачається, що за змістом наведених правових норм можна зробити висновок, що в разі якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника (зміст правових висновків Верховного Суду України у справах №6-186цс16 від 30.03.2016 року та №6-1613цс16 від 31.05.2016 року).

Тобто дані норми вказують на право страховика щодо подання такого позову, а не необхідність безумовного стягнення сум в порядку регресу.

Крім цього, як вбачається із правових висновків Верховного Суду України, - наведеними вище правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування.

Проте в разі якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов'язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

У справі, яка переглядається, факт настання страхового випадку встановлено; відповідача, як особу, винну в ДТП, притягнуто до адміністративної відповідальності; ПАТ «Київський страховий дім» сплатило страхове відшкодування на підставі судового рішення, оскільки ним заперечувався факт укладення договору страхування, розмір страхового відшкодування, сплачений страховиком на підставі судового рішення, не перевищує ліміту відповідальності страховика, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачами страховика про настання страхового випадку не є підставою для пред'явлення регресного позову до водія забезпеченого транспортного засобу.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суди правильно застосувалипідпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 та пункт «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, а висновок суду касаційної інстанції відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України в постанові від 16 вересня 2015 року (справа № 6-284цс15).

Вказане є правовою позицією Верховного Суду України висловленою у справі 6-2011цс16 від 22.03.2017 року, що є аналогічною до висновку у справі № 6-284цс15 від 16 вересня 2015 року.

Зважаючи на наведене слід вказати, що судом першої інстанції правильно здійснено посилання на правову позицію Верховного Суду України, яка фактично відображає системний та тривалий підхід до тлумачення вказаних норм закону Верховним Судом України та такий не можна вважати помилковим чи вибірковим, а таким, що вказує на достатньо мотивований аналіз правовідносин, які врегульовуються вказаними нормами та співставлення такого аналізу із доводами апеляційної скарги не дає підстав для відступу від вказаних правових позицій та не вказує на помилковість таких.

При цьому слід вказати і про те, що настання страхового випадку зафіксоване правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, вказане сторонами не оспорювалось, крім цього жодних доказів про виникнення у позивача необґрунтованих виплат ним не представлено, про такі не наведено та клопотань про витребування таких не заявлено.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу залишити без задоволення, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» - залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 07 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

Л.Б. Струс