АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1472/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2018 року м.Київ

Справа № 753/10707/16

Апеляційний суд м.Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : судді - доповідача: Шкоріної О.І., суддів: Поливач Л.Д. , Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання: Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 листопада 2017 року, ухваленое під головуванням судді Комаревцевої Л.В. в приміщенні Дарницького районного суду м.Києва, о 16 год., 29 хв.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві, Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора ,-

У С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її сестра ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина. До нотаріальної контори, окрім неї, звернувся з заявою її брат ОСОБА_2 про прийняття спадщини.

Відповідач ухилявся від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, яка знаходилася в безпорадному стані, не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала постійної допомоги, всі витрати пов'язані з розшуком сина спадкодавця, а також витрати пов'язані з похованням ОСОБА_3 несла саме позивач.

Посилаючись на зазначені обставини та на підставі ст. ст. 1224, 1261, 1262 ЦК України, позивач просила винести рішення, яким усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 29 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування залишені без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначала про те, суд першої інстанції невірно оцінив висновок спеціаліста, такий висновок у передбачений законом спосіб не спростований відповідачем. Крім того, вважала, що суд безпідставно не поклав цей висновок до основи рішення суду.

Крім того, суд дав не вірну оцінку показам свідків, не звернув уваги на медичні довідки та висновки лікарів про стан здоров'я спадкодавця та дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність вимог позивача.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду без змін, пояснивши, що оцінка доказів надана судом першої інстанції в рішенні суду була належною, суд правильно оцінив покази свідків. Крім того, позивач не довела факт його ухилення від надання допомоги, у справі відсутні належні та допустимі докази звернення померлої до відповідача за матеріальною чи фізичною допомогою.

Представники Головного територіального управління юстиції у м.Києві та Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилалась на те, що її сестра ОСОБА_3 за станом здоров'я, через похилий вік та тяжкі хвороби, була у важкому, безпорадному стані, її хвороби призвели до неможливості її самостійно себе обслуговувати, до потреби в сторонній допомозі та до потреби в допомозі брата, який міг таку допомогу надавати, але не надавав, відмовляв та ухилявся від свого обов'язку. За життя ОСОБА_3 постійно хворіла, потребувала постійного догляду, не могла саме себе самостійно обслуговувати. Відповідач жодного разу не надав матеріальної допомоги своїй сестрі, навіть не бачив її. Хоча в свою чергу був матеріально забезпеченою особою, мав власне житло. Померла після виявлення в неї хронічних хвороб потребувала дорогого вартісного лікування, але не мала інших доходів, крім пенсії. Відповідач догляд не забезпечив, необхідної допомоги не надавав, незважаючи на її безпорадний стан. Весь час хвороби сестри позивач піклувалася про її здоров'я, займалась її лікуванням та доглядом.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач, як на докази, посилалась на медичні документації та висновок № 02/2017 спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи, відповідно до якого у ОСОБА_3 виявлено ряд хронічних захворювань, які впливали на її якість життя та здатність самообслуговування. Вважає, що висновок спеціаліста підтверджує, що ОСОБА_3 за станом свого здоров'я, через похилий вік та тяжкі хвороби, була в важкому, безпорадному, стані, її хвороби призвели до неможливості її самостійно себе обслуговувати, до потреби в сторонній допомозі та до потреби в допомозі брата, який міг таку допомогу надавати, але не надавав, відмовляв та ухилявся від свого обов'язку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані, зумовленому тяжкою хворобою, факту відсутності можливості забезпечити умови свого життя, потреби у догляді, допомозі та піклуванні, про звернення до відповідача за допомогою по догляду чи матеріальною допомогою, а також про відмову чи ухилення останнього від надання спадкодавцеві такої допомоги. Покази свідків, надані в судовому засіданні, правового значення для вирішення даної справи не мають у розумінні встановлених під час розгляду справи обставин. Надані позивачем медичні довідки свідчать про наявність у ОСОБА_3 ряду хронічних хвороб, з якими вона жила, висновок спеціаліста № 02/2017 є точкою зору спеціаліста, який взяв за основу надані позивачем медичні документи та відповідав на питання виключно позивача, в зв'язку з чим не може бути врахований судом, як доказ в розумінні ст. 58 ЦПК України, оскільки в повній мірі не відображає предмет доказування. В тому числі в зазначеному висновку спеціаліст вказує, що «наявні симптоми захворювань негативно спливали на якість життя ОСОБА_3 та її здатність до самообслуговування», що не є підтвердженням безпорадного стану, а отже, і не може вважатися доказом в розумінні ст. 60 ЦПК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Позивачка ОСОБА_1 є рідною сестрою померлої. Відповідач ОСОБА_2 є рідним братом померлої ОСОБА_3 Факт родинного зв'язку підтверджується даними свідоцтв про народження.

Після смерті ОСОБА_3 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа № 961/2015 щодо її майна.

25 грудня 2015 року позивач подала до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3

2 червня 2016 року відповідач подав до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.6 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило абз. 2 ч.3 ст. 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило ч. 5. ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадщину на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України потрібно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, ухилення від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини.

Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: 1) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 2) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи; 3) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання.

З матеріалів справи вбачається, що посилаючись на безпорадний стан ОСОБА_3 позивач надала медичні документації (виписки, довідки, картки, епікриз, тощо) та висновок спеціаліста № 02/2017.

Вказані докази були досліджені судом першої інстанції у повному обсязі та отримали належну правову оцінку.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не було надано відповідних доказів того, що спадкодавець ОСОБА_3 у зв'язку з хворобою потребувала допомоги саме відповідача ОСОБА_4, за умови отримання її від позивача ОСОБА_1, та зверталась до нього за будь-якою допомогою, в наданні якої їй було відмовлено.

З огляду на викладене, оскільки позивач не надала доказів умисного ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю чи його бездіяльності, спрямовану на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, враховуючи і ту обставину, що сестра ОСОБА_1 та її родина надавали допомогу померлій сестрі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно оцінив висновок спеціаліста № 02/2017 та не взяв його за основу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказаний висновок підтверджує лише факт хронічних захворювань ОСОБА_3, що призводили до погіршення стану її здоров'я та потребі в стаціонарному та амбулаторному лікуванні.

Посилання скаржника на висновок спеціаліста № 02/2017 в якому зазначено, що «наявні симптоми захворювань негативно впливали на якість життя ОСОБА_3 та її здатність до самообслуговування» не доводять факту того, що ОСОБА_3 за станом свого здоров'я перебувала у безпорадному стані, та, отримуючи необхідну допомогу від сестри ОСОБА_1, потребувала також допомоги саме з боку брата ОСОБА_4 і зверталась за такою допомогою до нього.

Крім того, допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки не підтвердили факт потреби спадкодавця в отриманні допомоги від брата та ухилення брата від надання допомоги ОСОБА_3

Самі по собі покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про те, що спадкодавець тяжко хворіла, позивач піклувалася про її стан здоров'я, займалась її лікуванням та доглядом, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено сукупність трьох необхідних обставин для вирішення питання про усунення від спадкування після смерті ОСОБА_3 на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України, а саме: перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме відповідача; ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання.

Враховуючи викладене, висновок суду про те, що покази свідків правового значення для вирішення даної справи не мають, виходячи із обставин встановлених під час розгляду справи, є вірним, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними.

Крім того, факт організації поховання померлої ОСОБА_3 та понесення всіх витрат на поховання саме позивачем та її рідними не є підставою для усунення відповідача від права на спадкування, та може бути підставою відшкодування витрат, які були зроблені одним із спадкоємців на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця відповідно до положень ст. 1232 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді даної справи, судом першої інстанції належним чином перевірена сукупність обставин, за наявності яких можливе застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України, та обґрунтовано відмовлено в усуненні відповідача ОСОБА_4 від права у спадщині після померлої сестри.

Отже, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, а тому рішення суду скасуванню не підлягає.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І.Шкоріна

Суддя: Л.Д. Поливач

Суддя: А.М. Стрижеус