Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 638/21295/15-ц провадження № 61-38047св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про визнання права власності на земельні ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Черкасова В. В., Бобровського В. В., Кокоші В. В., від 18 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на земельні ділянки.

Позовна заява мотивована ти, що ОСОБА_7 відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2012 року є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2 га, розташованої на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, наданої для ведення особистого селянського господарства та земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 2 га, розташованої на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, наданої для ведення особистого селянського господарства.

08 жовтня 2015 року між ним та ОСОБА_7, в інтересах якої діяв її представник - ОСОБА_11, укладені та нотаріально посвідчені попередні договори про укладення договорів купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок.

На підставі Постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» земельні ділянки, розташовані на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, увійшли до території, яка включена до меж міста Харкова і розташовані у Дзержинському районі міста Харкова. Указаним земельним ділянкам присвоєні нові адреси: АДРЕСА_1.

За умовами попереднього договору він виконав свої зобов'язання, ОСОБА_7 передано аванс, а потім решту суми. Остання не підготувала необхідних документів для вчинення правочинів, запропонувала продовжити термін для укладення договорів, що свідчить про порушення останньою умов договорів.

Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_10 просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2 га, розташовану по АДРЕСА_2, у м. Харкові, надану для ведення особистого селянського господарства, а також на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 площею 2 га, розташовану по АДРЕСА_1, у м. Харкові, надану для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року позов ОСОБА_10 задоволено. Визнано за ОСОБА_10 право власності на: земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2 га, розташовану по АДРЕСА_2 у м. Харкові, надану для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 площею 2 га, розташовану по АДРЕСА_1 у м. Харкові, надану для ведення особистого селянського господарства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за попередніми договорами купівлі-продажу земельних ділянок позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі, а відповідач ухилилася від їх виконання, що згідно зі статті 620 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України є підставою для визнання права власності на земельні ділянки за позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_10 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що примушування до угоди, яка ґрунтується на попередньому договорі, чи визнання її укладеною за відсутності згоди іншої сторони законом не передбачено, оскільки за порушення умов попереднього договору відповідно до частини другої статті 635 ЦК України передбачені інші правові наслідки - відшкодування збитків. Крім того, частиною третьою статті 635 ЦК України передбачено, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. Припинення зобов'язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов'язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

У касаційній скарзі ОСОБА_10 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що він виконав свої зобов'язання покладені на нього згідно попередніх договорів про укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок, належним чином направив пропозиції представнику відповідача про намір укласти основні договори купівлі-продажу земельних ділянок у термін встановлений пунктами 1.1 договорів і сплатив за земельні ділянки їх повну вартість, встановлену пунктами 1.2 договорів, про що свідчать укладені розписки. При цьому відповідач, отримавши у повному обсязі грошові кошти за земельні ділянки, фактично відмовилася укладати договори купівлі-продажу в термін, визначений договорами, що відповідно до статті 610 ЦК України є порушенням зобов'язання. Отримавши судове рішення про задоволення позовних вимог він відчужив указані земельні ділянки на підставі договорів купівлі продажу ОСОБА_12 Посилання у судовому рішенні апеляційного суду на постанову Верховного Суду України у справі №6-22цс14 від 02 вересня 2015 року є безпідставними, оскільки у зазначеній справі йдеться про інші фактичні обставини.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судами встановлено, що відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2012 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2 га, розташованої на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, наданої для ведення особистого селянського господарства та земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 2 га, розташованої на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, наданої для ведення особистого селянського господарства (а.с.17, 23).

Постановою Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року №5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» земельні ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 2 га та кадастровий номер НОМЕР_2 площею 2 га, розташовані на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, увійшли до території, яка включена до меж міста Харкова. Указаним земельним ділянкам присвоєні нові адреси: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4.

08 жовтня 2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_11, укладено та нотаріально посвідчено попередні договори вищевказаних земельних ділянок (а.с.20, 25).

Згідно з частинами першою та третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір укладається в формі встановленої для основного договору, а якщо форма не встановлена, то у письмовій формі.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Тобто попередній договір купівлі-продажу квартири повинен бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Судами встановлено, щго умовами попередніх договорів сторони погодили укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок за 100 000 грн, які повинні бути сплачені в день посвідчення договорів купівлі-продажу. ОСОБА_7 до укладення договору повинна була підготувати усі необхідні для укладення договору документи та виплатити заборгованість зі сплати податку на землю, підтвердивши це відповідними довідками. Для забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_7 отримала аванс у розмірі 5 000 грн за кожним попереднім договором. У разі невиконання обов'язку сторони погодили, що ОСОБА_7 повертає ОСОБА_10 5 000 грн. та додатково сплачує 5 000 грн, яка є штрафом за невиконання умов договору (а.с. 20, 25).

У частині другій статті 635 ЦК України встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Примусове виконання зобов'язання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов'язання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності.

У статті 635 ЦК України не передбачено такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов'язання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку.

Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК України, згідно з якою зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

Ураховуючи викладене, інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інтанції та ухвалючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_10, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що примушування до угоди, яка ґрунтується на попередньому договорі за відсутності згоди іншої сторони законом не передбачено, оскільки за порушення умов попереднього договору передбачені інші правові наслідки - відшкодування збитків. Крім того, частиною третьою статті 635 ЦК України передбачено, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.Припинення зобов'язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов'язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно

Висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року №6-226цс14 і підстав для відступлення від цієї позиції немає.

Доводи касаційної про те, що представник відповідачки визнав позов не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки воно суперечить закону (частина 5 статті 174 ЦПК України 2004 року).

Інші доводи касаційної скарги є безпідставними, спростовуються сукупністю досліджених при розгляді справи доказів, висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновком суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк