Провадження № 2/761/1357/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Мальцева Д.О.,

за участю секретаря Ставничий Н.В., Фецяк Р.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором позики від 10.02.2014р.,

встановив:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, згідно з яким просить суд: стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за Договором позики від 10.02.2014 року в розмірі 2 500,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 67 125,09 грн. та 41 511,00 євро,що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 1 291 803,77 грн., загальна сума до стягнення - 1 358 928,86 грн.; стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за Договором позики від 10.02.2014 року в розмірі 2 500,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 67 125,09 грн. та 41 511,00 євро,що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 1 291 803,77 грн., загальна сума до стягнення - 1 358 928,86 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.02.2014 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено Договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачам грошову позику, а саме: 25 000,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25% річних; 22 425,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25% річних; 25 597,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 1184,00 євро в місяць; 5000,00 доларів США з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірних супермаркетів, за що відповідачі мали сплачувати 250,00 доларів США в місяць; 10 000,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірного супермаркету в м.Рівному.

При цьому, позивач вказує, що відповідно до п.3 Договору позики відповідачі зобов'язалися використовувати надані в позику грошові кошти відповідно до їх цільового призначення та повернути отримані кошти в порядку та строки, погоджені сторонами.

Разом з тим, позивач зазначає, що незважаючи на його неодноразові звернення з вимогою повернути запозичені кошти, відповідачі свої зобов'язання за договором не виконують та суму отриманої позики не повертають.

У зв'язку з зазначеним та посилаючись на положення ст.ст. 530, 540, 625, 1046 ЦК України, позивач просить суд позов задовольнити.

Ухвалою від 11.12.2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом.

25.01.2018 року представником відповідачів було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог.

Ухвалою від 25.01.2018 року розгляд даної справи вирішено продовжити за правилами загального позовної провадження.

21.02.2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якому останній зазначив, що підтвердженням отримання відповідачами позики свідчить сплата ОСОБА_4 відсотків за користування грошовими коштами.

Ухвалою від 26.03.2018 року було закрито підготовче засідання, а справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні, яке відбулося 15.05.2018 року, в якості свідка було допитано ОСОБА_6

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13.

При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Водночас, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачем надано до суду копію договору позики від 10.02.2014 року, який, на його думку, можна вважати належним доказом як отримання відповідачами від позивача грошових коштів, так і зобов'язання відповідачів їх повернути.

Однак, в розумінні положень ст.ст. 76-79 ЦПК України, вказаний документ не може вважатися належним та допустимим доказом, який б підтверджував наявність між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики, й відповідно зобов'язання відповідача повернути грошові кошти, оскільки, як вбачається зі змісту вказаного Договору, останній не містить факту отримання відповідачами від позивача грошових коштів.

До того ж, як вже зазначалося вище, посилання сторони позивача на ту обставину, що факт отримання відповідачами суми позики може бути підтверджені показаннями свідка, судом оцінюються критично, адже як роз'яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року за №9, виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Аналогічна позиція викладена й в п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, де зазначено, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з угод, для яких законом встановлено письмову форму.

Натомість, у відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, як передбачено положеннями ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Однак, оскільки на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не було надано жодних доказів, які мали б підтвердити факт виникнення між сторонами цивільно-правових відносин з підстав, визначених у статті 11 ЦК України, що зумовлювало б настання правових наслідків зобов'язального характеру, суд вважає, що позивачем не доведено порушення її прав відповідачами.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на який посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 74, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, , 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором позики від 10.02.2014р.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного порядку.

Повний текст рішення складено 02.11.2018.

Суддя: