Справа №1312/6825/12
Провадження №6/463/37/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

заявника ОСОБА_1

розглянувши заяву відповідача ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення суду від 27 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

встановив:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.12.2012р., яке не оскаржувалось та набрало законної сили, позов у вищезгаданій справі задоволено частково. Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 в розмірі ? частки заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.11.2012р. і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення порядку та способу виконання даного рішення. Мотивує тим, що аліменти на дитину стягувались регулярно протягом пяти років, однак 21.12.2017р. виконавчий лист повернуто представнику стягувача. Оскільки аліменти вважаються власністю дитини вважає повернення виконавчого документа таким, що суперечить інтересам дитини. Тим самим, ускладнюється порядок та спосіб виконання рішення суду, у звязку з чим звернувся до суду з даною заявою.

В судовому засіданні заявник підтримав подану заяву, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить заяву задовольнити.

Державний виконавець, який виніс постанову про повернення виконавчого документа, а також представник стягувача в судове засідання не зявились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. За змістом ч. 2 ст. 435 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, копії матеріалів виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви належить відмовити виходячи з наступного.

У п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 3 ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, постановою від 21.12.2017р. виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з надходженням відповідної заяви від представника стягувача. Відомостей про скасування цієї постанови заявник суду не надав.

Вказане свідчить про неможливість встановлення способу та порядку виконання судового рішення, адже таке рішення, з ініціативи стягувача, на даний час не перебуває на примусовому виконанні.

В розумінні п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», звернення з заявою про повернення виконавчого документа стягувачу є правом останнього, яке не може ототожнюватись з обставиною, яка ускладнює або робить неможливим виконання рішення суду, і відповідно, виключає можливість задоволення заяви.

З іншої сторони, заявник неправильно розтлумачує таке право стягувача та помилково ототожнює його з обставиною, яка суперечить інтересам дитини, адже за змістом п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозвязку з ч. 5 цієї статті, повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Більше того, з огляду на положення ч. 1 ст. 179 СК України, за якою аліменти визнаються власністю дитини, заявник, який відповідно до ст. 180 СК України зобовязаний утримувати дитину незалежно від наявності судового рішення, вправі добровільно виконувати судове рішення шляхом перерахування коштів на рахунок стягувача або ж на банківський рахунок, відкритий на імя дитини.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 260, 435 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення суду від 27 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 12.02.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.