Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 363/502/15-ц

провадження № 61-6206св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, Реєстраційна служба Вишгородського районного управління юстиції Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області у складі судді Скарлат О. І. від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі суддів: Дмитрієвої Л. Д., Матвієнко Ю. О., Сліпченка А. І. від 23 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування від 19 грудня 2013 року, (предметом якого є земельна ділянка площею 0,2000 га, розташована в АДРЕСА_1), укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., зареєстрований за № 1085 із скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на вказане нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 на його користь суму боргу в розмірі 185 500 грн та 74 000 грн, всього - 259 500 грн та судовий збір в розмірі 3 885 грн. ОСОБА_5, на думку позивача, умисно та з метою невиконання вищезазначеного судового рішення сужу, вчинила свідомі дії по відчуженню своєї приватної власності на іншу особу ОСОБА_6 шляхом укладення 19 грудня 2013 року договору дарування земельної ділянки площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В. № 1085. Позивач указує, що ОСОБА_6 є чоловіком ОСОБА_5 та укладення договору дарування вказаної земельної ділянки свідчить про його фіктивність, оскільки дане майно підлягало б арешту органом виконавчої служби та у подальшому його продажу для виконання судового рішення про стягнення коштів на його користь. Отже, оскаржуваний правочин був укладений без наміру створення реальних правових наслідків для сторін договору, а був укладений лише з метою уникнення обов'язку повернення йому боргу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що позивачем не надано доказів вчинення фіктивного правочину з обох його сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися.

.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що позивач своїх вимог про недійсність договору дарування з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, не довів, що є його процесуальним обов'язком. При цьому відповідачем вчинені всі необхідні дії для виконання договору дарування, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків укладеного правочину.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого Абрамівською сільською радою згідно з рішенням Абрамівської сільської ради № 2402 від 17 грудня 2010 року на праві власності належала земельна ділянка площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 на користь позивача суму боргу в розмірі 185 500 грн та 74 000 грн, всього - 259 500 грн та судовий збір в розмірі 3 885 грн

19 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування вказаної земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., реєстрований № 1085.

Позивач указував на те, що спірний правочин про відчуження земельної ділянки був укладений між сторонами з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, під час виконання якого на спірну земельну ділянку було б накладено арешт та звернуто стягнення у рахунок погашення боргу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.

Матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_6 свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність врахування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

Посилання на те, що оспорюваний правочин вчинений з метою ухилення від виконання рішення апеляційного суду не заслуговують на увагу, оскільки виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу, відкрито після укладення договору дарування земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило