Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Миколаїв

справа № 490/9349/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Шаманської Н.О., Яворської Ж.М.,

із секретарем Яценко Л.В.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

державного реєстратора Миколаївської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Волевач Ірини Вікторівни, публічного акціонерного товариства

«Перший український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»)

(третя особа - служба у справах дітей Миколаївської міської ради)

про визнання незаконним рішення державного реєстратора та його скасування

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 13 вересня 2018 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повну ухвалу складено цього ж дня),

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до державного реєстратора Миколаївської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Волевач І.В. та ПАТ «ПУМБ» про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та скасування цього рішення.

Позивач зазначав, що 17 жовтня 2007 року між ним та ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір та на забезпечення виконання основних зобов'язань - договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1. Кредитні зобов'язання він виконував не в повному обсязі. 22 серпня 2017 року державним реєстратором Миколаївської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Волевач І.В.(далі - Державний реєстратор) зареєстровано право власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем - ПАТ «ПУМБ». При цьому вимогу іпотекодержателя про усунення порушень він не отримував, оцінка майна банком не проводилась, факт існування невиконаного зобов'язання, його розмір не підтверджено, а розрахунок боргу - невірний. Державний реєстратор, прийнявши рішення про реєстрацію права власності за ПАТ «ПУМБ», в порушення вимог Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-ІV) не перевірила наявність, зміст та повноту поданих іпотекодержателем документів, а також не повідомив його про наявність заяви про проведення реєстраційних дій. До того ж, цими діями порушені права членів його сім'ї, в тому числі малолітньої племінниці, що здійснено без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на незаконне позбавлення його права власності на квартиру, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав від 22 серпня 2017 року, яким зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ».

До участі в справі як третю особу залучено службу у справах дітей Миколаївської міської ради.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2018 року провадження у справі закрито за пунктом 1 частин 1 статті 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив ухвалу суду скасувати, а справу направити до того ж суду для продовження розгляду. Апелянт посилався на те, що спірні правовідносини виникли у зв'язку невиконанням умов цивільно-правового договору, а тому спір не є публічно-правовим, випливає із договірних правовідносин і має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з'явився, подав заяву (9 листопада 2018 року) про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, проте доказів цих обставин суду не надав. Справу розглянуто у відсутності ОСОБА_1

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що підставою звернення до суду є незаконність дій державного реєстратора, як суб'єкта владних повноважень. Доводи позивача не стосуються обставин виконання цивільно-правових угод, а вимог майнового характеру, в тому числі до сторони правочину - банку, ОСОБА_1 не заявляв. За таких обставин суд дійшов висновку, що спір має ознаки публічно-правового та має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовим є спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій, а суб'єктом владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (частина 1 статті 4 КАС).

Отже, насамперед, розмежування цивільної та адміністративної юрисдикції здійснюється залежно від суб'єктного складу учасників спору та характеру виконуваних ними функцій.

Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень та оскарження його акту індивідуальної дії, не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Такий підхід до розмежування цивільної та адміністративної юрисдикції та застосування норм процесуального законодавства запроваджено Верховним Судом України у постанові від 14 червня 2016 року (справа № 21-14а16) та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року (справа № 802/1792/17а), постанові від 17 квітня 2018 року (справа № 815/6956/15).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він, хоча й вважає дії державного реєстратора такими, що не відповідають вимогам Закону №1952-ІV, але посилається на порушення Закону «Про іпотеку»; умов договору іпотеки від 17 жовтня 2008 року щодо підстав, за яких звернення стягнення може бути здійснено шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем; відсутність оцінки майна, невірність розрахунку заборгованості, порушення прав членів його сім'ї тощо.

Такі підстави свідчать про наявність спору не тільки між позивачем та державним реєстратором, але й між позивачем та ПАТ «ПУМБ», за заявою якого здійснена державна реєстрація. Спір виник між сторонами з приводу припинення права власності позивача на нерухоме майно внаслідок дій ПАТ «ПУМБ» та державного реєстратора, а позов спрямований на захист майнового права - права власності на іпотечне майно.

З урахуванням підстав позову дослідженню підлягають не тільки владні повноваження (адміністративно-управлінські рішення) державного реєстратора, а й правомірність та умови переходу права власності на майно (тим більш в період дії мораторію) до іпотекодержателя.

Саме з такої суті спору позивачем визначено й коло відповідачів - не тільки суб'єкт владних повноважень, а й іпотекодержатель - ПАТ «ПУМБ». Визначено позивачем й третю особу - орган опіки та піклування.

Отже позов, заявлений ОСОБА_1 з таких підстав та до таких відповідачів, свідчить про цивільно-правовий характер спору, який має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна оцінка характеру спору з аналогічних підстав, заявленому до іпотекодержателя та суб'єкта, який здійснює реєстраційну діяльність, дана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року (справа № 686/22-36/15ц)

Висновок суду першої інстанції про те, що підставами позову зазначені виключно правомірність дій державного реєстратора, пов'язаний з поверхневою оцінкою суті спору та ґрунтується лише на вимогах, викладених у резолютивній частині позову, без врахування підстав позову. Посилання на те, що позивачем не зазначалось порушення відповідачами умов цивільних угод, суперечить змісту позовної заяви.

Правові позиції Верховного Суду, на які посилався суд в обґрунтування свого висновку, стосуються спорів з іншими фактичними обставинами.

Так, у справі № 910/8424/17 (постанова від 11 квітня 2018 року) адміністративна юрисдикція визначалась як наслідок відсутності ознак господарського спору та з урахуванням суб'єктного складу учасників цього спору. Відповідачем у справі був лише суб'єкт, який перевіряв законність рішень державного реєстратора - Міністерство юстиції України.

У справі № 815/4618/16 (постанова від 23 травня 2018 року) предметом спору є правомірність вчинення реєстраційних дій з державної реєстрації речового права, за наявності в Державному реєстрі прав запису про державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно.

У справі № 826/9928/15 (постанова від 4 квітня 2018 року) позов, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог та надання додаткових пояснень, обґрунтовано тим, що нотаріус не мав повноважень державного реєстратора, оскільки реєстрація не була результатом вчинення нотаріальної дії.

Отже, визначення Верховним Судом у цих справах адміністративної юрисдикції спору не може вплинути на рішення щодо юрисдикції спору за позовом ОСОБА_1

Оскільки висновок суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 не може розглядатись за правилами цивільного судочинства, суперечить вимогам статті 19 ЦПК, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до того ж суду.

Керуючись статтями 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2018 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Н.О.Шаманська

Ж.М.Яворська

---------------------------------

Повну постанову складено 14 листопада 2018 року.