РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/267/18

Справа № 510/363/17

14.02.2018 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

При секретарі Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 /треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4/ про стягнення суми авансу,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який в подальшому було уточнено, про стягнення суми авансу, обґрунтовуючи свою вимоги тим, що у січні 2014 року між ним та власниками житлового будинку АДРЕСА_1 в особі відповідача ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_5 була досягнути усна домовленість про купівлю зазначеного будинку за 8000 (вісім тисяч) доларів США. Сторони домовились, що протягом трьох місяців буде укладена угода купівлі-продажу будинку. Для підтвердження своїх намірів позивач передав безпосередньо відповідачу грошову суму в розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, в рахунок платежів за договором купівлі-продажу, який сторони повині були укласти у майбутньому. Підтвердженням факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів є розписка від 14 січня 2014 року (а. с. 5).

Крім того, 13 січня 2014 року між сторонами був укладений письмовий договір про безоплатне користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 (а. с. 47), позивачу були передані ключі, після чого він разом зі своєю сім'єю почав проживати у вказаному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у зв'язку з чим відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину спірного будинку.

Відповідач запевнила позивача, що вона є єдиним власником вказаного спадкового майна, а тому домовленості про оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, які було досягнуто між сторонами раніше залишились без змін, але треба зачекати поки ОСОБА_2 оформить спадкові права на спадщину після смерті матері.

У квітні 2016 року позивачу стало відомо про ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 16 березня 2016 року, відповідно до якої була затверджена мирова угода між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на наступних умовах:

«1) Позивач ОСОБА_2 частково відмовляється від позовних вимог та погоджується на визнання за відповідачем ОСОБА_3 права власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1.

2) Відповідач ОСОБА_3 погоджується на визнання за ОСОБА_2 права власності на 7/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1.

3) За ОСОБА_2 визнається право власності на 7/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1. За ОСОБА_3 визнається право власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1.

4) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності у визначених частинах.

5) Сторони стверджують, що однаково розуміють значення умови цієї мирової угоди та її правові наслідки, волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі.»

Вказана ухвала була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року.

Вираховуючи вищенаведене, власниками житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності стали ОСОБА_2 та ОСОБА_3

При цьому ОСОБА_3, як новий співвласник, не бажає продавати свою частку вказаного будинку, та виступає проти існуючої між позивачем та відповідачем з січня 2014 року домовленості про продаж будівлі.

ОСОБА_3 почала користуватися спірним будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, що унеможливило проживання в будинку позивача та його сім'ї по моральним та етичним принципам, у зв'язку з чим останні вимушені були виселиться.

Оскільки при наявних обставинах укладення договору купівлі-продажу між сторонами неможливе, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення сплачених 14 січня 2014 року 4000 (чотири тисячі) доларів США.

Однак ОСОБА_2 відмовилась повертати гроші в добровільному порядку.

Позивач та його представник, адвокат ОСОБА_6,у судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошті, передані їй в якості авансу, у розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, що в еквіваленті становить 107 551,60 грн. (сто сім тисяч п'ятсот п'ятдесят одну гривню 60 копійок).

Відповідач та її представник ОСОБА_7 у судове засідання з'явилися, проти задоволення позову заперечували.

Крім того, до суду надійшли заперечення та додаткові пояснення від відповідача, в яких ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до розписки від 14 січня 2014 року повна вартість спірного будинку становить 8000,00 (вісім тисяч) доларів США, позивачем було сплачено лише 4000,00 (чотири тисячі) доларів США, таким чином не надавши їй кошті у розмірі повної вартості будинку, позивач ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо домовленості. Також відповідач вказує на те, що позивачем була подана позовна заява з пропущенням строку позовної давності.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належними чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої вона просить розглядати справу за її відсутності.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначала, що враховую те, що за захистом прав звернувся її чоловік ОСОБА_1, як суб'єкт права, а сама вимога заціплює її права як співвласника у спільній сумісній власності (відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України), вона не заперечує проти стягнення суми авансу безпосередньо на користь позивача.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши думку сторін та їх представників, суд вважає, що позов має бути задоволено з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, у січні 2014 року між ним та власниками житлового будинку АДРЕСА_1 в особі відповідача ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_5 була досягнути усна домовленість про купівлю зазначеного будинку за 8000 (вісім тисяч) доларів США. Сторони домовились, що протягом трьох місяців буде укладена угода купівлі-продажу будинку. Для підтвердження своїх намірів позивач передав безпосередньо відповідачу грошову суму в розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, в рахунок платежів за договором купівлі-продажу, який сторони повині були укласти у майбутньому. Підтвердженням факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів є розписка від 14 січня 2014 року (а. с. 5).

Крім того, 13 січня 2014 року між сторонами був укладений письмовий договір про безоплатне користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 (а. с. 47), позивачу були передані ключі, після чого він разом зі своєю сім'єю почав проживати у вказаному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у зв'язку з чим відкрилась спадщина у вигляді права власності на 1/2 частину спірного будинку.

Відповідач запевнила позивача, що вона є єдиним власником вказаного спадкового майна, а тому домовленості про оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, які було досягнуто між сторонами раніше залишились без змін, але треба зачекати поки ОСОБА_2 оформить спадкові права на спадщину після смерті матері.

У квітні 2016 року позивачу стало відомо про ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 16 березня 2016 року, відповідно до якої була затверджена мирова угода між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на наступних умовах:

«1) Позивач ОСОБА_2 частково відмовляється від позовних вимог та погоджується на визнання за відповідачем ОСОБА_3 права власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1.

2) Відповідач ОСОБА_3 погоджується на визнання за ОСОБА_2 права власності на 7/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1.

3) За ОСОБА_2 визнається право власності на 7/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1. За ОСОБА_3 визнається право власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1.

4) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності у визначених частинах.

5) Сторони стверджують, що однаково розуміють значення умови цієї мирової угоди та її правові наслідки, волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі.»

Вказана ухвала була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2016 року.

Вираховуючи вищенаведене, власниками житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності стали ОСОБА_2 та ОСОБА_3

При цьому ОСОБА_3, як новий співвласник, не бажає продавати свою частку вказаного будинку, та виступає проти існуючої між позивачем та відповідачем з січня 2014 року домовленості про продаж будівлі.

ОСОБА_3 почала користуватися спірним будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, що унеможливило проживання в будинку позивача та його сім'ї по моральним та етичним принципам, у зв'язку з чим останні вимушені були виселиться.

Оскільки при наявних обставинах укладення договору купівлі-продажу між сторонами неможливе, позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення сплачених 14 січня 2014 року 4000 (чотири тисячі) доларів США.

Однак ОСОБА_2 відмовилась повертати гроші в добровільному порядку.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідач не заперечує проти того, що на сьогоднішній день вона дійсно є не єдиною власницею житлового будинку АДРЕСА_1. А, у зв'язку з запереченням іншого співвласника проти продажу спірного будинку, ОСОБА_2 позбавлена можливості в повному обсязі виконати домовленість, яка була досягнута між позивачем та відповідачем у січні 2014 року та оформити договір купівлі-продажу усього будинку.

Таким чином, саме з вини відповідача вказана домовленість не може бути виконана. А тому ствердження ОСОБА_2 стосовно того, що договір купівлі-продажу не оформлено лише через те, що позивачем не була сплачена повна вартість будинку є необґрунтованими. Оскільки, навіть у разі сплати ОСОБА_1 повної вартості будинку, відповідач не зможе оформити договір купівлі-продажу на весь спірний будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Згідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 570 ЦК України, передані відповідачу кошти є авансом. Таким чином, відповідач без достатніх правових підстав володіє грошовими коштами, що належать позивачу.

Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається із ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як було встановлено під час розгляду справи і не заперечується сторонами, між відповідачем та позивачем не було укладено а ні попереднього договору купівлі-продажу будинку, а ні договору купівлі-продажу будинку, в установленому законом порядку та формі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що передані позивачем кошти у даному випадку є саме авансом, оскільки між сторонами не було укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу будинку, тобто не виникло зобов'язання, яке могло б бути забезпечене шляхом передачі завдатку.

У судовому засіданні відповідач зазначила, що отримані від позивача 14 січня 204 року гроші у розмірі 4000,00 (чотирьох тисяч), вона на сьогоднішній день вже потратила, а тому не має можливості повернути ОСОБА_1 зазначенні гроші.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Тобто, факт відсутності коштів на повернення позивачу сплаченого авансу не позбавляє відповідача від обов'язку виконання грошового зобов'язання.

В додаткових письмових поясненнях ОСОБА_2 посилається на пропуск позивачем строку позовної давності при поданні позову. Однак суд не погоджується с вказаним ствердженням.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами ст.ст. 257, 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена строком в один рік.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Після смерті ОСОБА_5, відповідач запевнила позивача, що після спливу встановленого законом строку на прийняття спадщини, коли остання зможе оформити на себе належну померлій 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, договір купівлі-продажу обов'язково буде укладено. Тим самим відповідач ввела позивача в оману не вказав про наявність ще одного спадкоємця - ОСОБА_3

Лише у квітні 2016 року ОСОБА_1 стало відомо про ухвалу Ренійського районного суду від 22 березня 2016 року, якою була затверджена мирова угода між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до якої за ОСОБА_2 визнавалось право власності на 7/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а за ОСОБА_3 визнавалось право власності на 1/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, саме з квітня 2016 року починається перебіг позовної давності, а тому позов поданий до суду в межах строків позовної давності.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 107 551 (сто сім тисяч п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 60 коп., оскільки саме таку суму позивач передав відповідачу в якості авансу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 216, 220, 229, 253, 256-258, 261, 386, 526, 570, 611, 625, 627, 635, 638, 655 ЦК України, ст. ст. 7, 10, 12, 13, 18, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 /треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4/ про стягнення суми авансу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, передані їй в якості авансу у сумі 107 551 (сто сім тисяч п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова