Єдиний унікальний номер 237/2718/13-ц
Номер провадження 22-ц/804/482/18
Категорія 5 Головуючий у 1-й інстанції Ліпчанський С.М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Биліни Т.І., Принцевської В.П.,

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частку домоволодіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 31 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на 7/8 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог вказала, що восени 2004 року позивач домовилась з відповідачем ОСОБА_4 про купівлю у неї домоволодіння АДРЕСА_1. ОСОБА_4 завірила позивача, що діє за згодою відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5, і є спадкоємицею майна іншого співвласника - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тому має право на розпорядження майном. 29 грудня 2004 року на підтвердження намірів про купівлю даного домоволодіння ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 обумовлену суму грошей, а ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 відповідну розписку про отримання грошей та передала договір міни, який підтверджував право власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на домоволодіння. Договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчувався, оскільки на той момент частка померлого власника ОСОБА_7 не була юридично оформлена на спадкоємця. Про наміри ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо продажу будинку також свідчить і той факт, що останні з домоволодіння вибули, постійно мешкають в іншому місці та надали згоду на вселення до будинку сина позивача.

Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 31 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частку домоволодіння відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, визнати за ОСОБА_2 право власності на 7/8 житлового будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування скарги ОСОБА_2 вказувала, що суд не надав оцінки тій обставині, що ОСОБА_4 не мала правовстановлюючих документів на будинок на час укладання договору купівлі-продажу з позивачем, тобто, суд не з'ясував обставин, відповідно до яких сторона ухиляється від укладення нотаріального правочину, а ці обставини мають значення для справи.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції не дав жодної правової оцінки тому факту. що. Відповідачи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, зазначили, що вчинений ними правочин щодо відчуження 7/8 частини житлового будинку позивачу відповідає їх справжній волі, але нотаріальному посвідченню перешкоджав той факт, що у відповідача ОСОБА_4. не було правовстановлюючого документу на 1/8 частину будинку. Вважаю, що суд допустив невідповідність висновків обставинам справи.

Також вказує, що сторони, а саме позивач і відповідачі ОСОБА_4.ОСОБА_5. ОСОБА_6 домовилися щодо усіх істотних умов договору при його укладанні в 2004 році: позивач передала обумовлену суму грошей, а відповідачі гроші прийняли, тобто, с часу вчинення між сторонами правочину. Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, жодного разу не зверталися на адресу позивача з будь-яким вимогами про порушення свого права та усунення перешкод у здійсненні свого права спільної часткової власності.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Апелянт вважає, що при вчиненні між сторонами правочину, зазначена стаття закону не була порушена, окрім письмової форми правочину. Стаття 204 ЦК України, зазначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. Тобто законодавством встановлена презумпція правомірності правочину. Вважає, що вчинений між сторонами правочин щодо купівлі- продажу 7/8 часток житлового будинку, є правомірним, оскільки судом він не визнаний недійсним. Отже, судом першої інстанції було допущене неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ІДПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи рекомендованими поштовими відправленнями, про що свідчать повідомлення про вручення судових викликів (а.с.142,143,146,147,149), крім того, ОСОБА_2 також повідомлена про розгляд справи телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм апеляційного суду за №190. Сторони про причини неявки суд не повідомляли, заяв про відкладення справи не направляли.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що Згідно договору міни, посвідченого 27 вересня 1993 року державним нотаріусом Курахівської нотаріальної контори, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках належало домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, ОСОБА_4 є спадкоємцем ? частки майна ОСОБА_7. Спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з ? частини житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 на землі Курахівської міської Ради (а.с.9).

Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 - син померлого ОСОБА_7 - є спадкоємцем іншої ? частки майна ОСОБА_7. Спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з ? частини спірного житлового будинку (а.с.10).

Таким чином відповідачу ОСОБА_3 належить 1/8 частина спірного будинку.

Як вбачається з розписки від 29 грудня 2004 року, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 дві тисячі доларів за будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Розписка складена у присутності трьох свідків (а.с.7)

При цьому нотаріально сторони договір не посвідчили.

Звертаючись до суду, позивач виходила з того, що фактичний продаж вищезазначеного будинку відбувся 29 грудня 2004 року, оскільки були передані гроші за будинок, що підтверджується розпискою, а тому вона набула правомірно право власності на 7/8 частини даного будинку. При цьому 1/8 частина будинку належить ОСОБА_3

Позовні вимоги в суді першої інстанції визнали всі відповідачі, крім ОСОБА_3.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався наступними нормами права.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Як встановлено ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 1 статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно з приписами ч.3 ст. 206 ЦК України правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Разом з тим ч.1 ст.655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч. 1 та 4 ст. 203 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Положеннями ч.1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як вбачається з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Правове регулювання суспільних відносин у сфері державної реєстрації правочинів на момент виникнення спірних правовідносин здійснювалось Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, п.6 якого встановлювалось, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Суд також правильно прийняв до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Отже, суд прийшов до цілком обґрунтованого висновку про те, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу житлового будинку. Розписка, яка міститься у матеріалах справи, в розумінні вищевказаних положень закону не може слугувати доказом укладення договору купівлі-продажу. І визнати за позивачем права власності на 7/8 частин спірного домоволодіння неможливо, оскільки договір купівлі-продажу даного будинку нотаріально не посвідчений, не зареєстрований в державному реєстрі, тому є неукладеним, таким, що не створює прав та обов'язків для сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки вони суперечать вищенаведеним нормам закону, якими суд керувався при розгляді справи. Також з рішення вбачається, що судом вірно та повно встановлені обставини, що мають значення для вирішення спору. Між тим, позивач ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі не навела достатніх та переконливих причин, з яких не мала б можливості оформити договір купівлі-продажу спірної нерухомості нотаріально після отримання відповідачем правовстановлюючих документів, не довела й факт ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення. У відповідності до положень статті 13 ЦПК України справа розглядається судом за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, також встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визнання відповідачами позовних вимог не свідчить про безумовно про обґрунтованість вимог, і суд може ухвалити рішення про задоволення позов тільки за наявності для того законних підстав (стаття 206 ч.4 ЦПК України). Зі справи вбачається, що суд розглянув спір саме в межах вимог позивача і на підставі наданих нею доказі, з урахуванням наведених в позовній заяві обставин, і ухвалив законне та мотивоване рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 31 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 листопада 2018 року.

Судді : Є.Є. Мальцева

Т.І.Биліна

В.П.Принцевська