Справа № 486/1191/17
Провадження № 2/486/85/2018
31 січня 2018 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області
у складі: головуючого Франчук О. Д.
при секретарів - Деменко К.Л., Архіпової К.В., Коршак О.В.
за участю: позивача - ОСОБА_1
представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3
представника третьої особи - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням,
І. Стислий виклад позиції позивача та третьої особи:
12.10.2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1
Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що до 01.09.2011 року перебував у шлюбі з ОСОБА_11 Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей - сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно договору купівлі-продажу від 22.02.1996 року, який був посвідчений державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори, набув у власність квартиру АДРЕСА_1. У 2010 році колишня дружина та діти виїхали за межі України. Точне місцезнаходження їх йому не відоме, жодних стосунків не підтримують. 31.12.2011 року він уклав шлюб з ОСОБА_14, з якою проживає в м. Борислав Львівської області. Оскільки відповідачі в квартирі не проживають з 2010 року, а всі витрати з утримання квартири та сплати комунальних платежів він несе самостійно, просить визнати ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 втратившими право користування житловим приміщенням.
Третьою особою було надано до суду заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до якого малолітня дитини не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з них. Причини не проживання дитини за місцем реєстрації не залежить до волі дитини, а тому дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом. Тому у задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 просили відмовити.
ІІ .Заяви і клопотання учасників справи.
Разом з надісланням позову до суду позивач надіслав заяву про виклик в судове засідання та допит свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17; заяву про розгляд справи без його виклику в судове засідання; заяву про виклик відповідачів через оголошення в газеті, публікацію якого зобов'язався оплатити.
14 листопада 2017 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача про розгляд справи у режимі відеоконференції.
07 грудня 2017 року представником позивача ОСОБА_3 було надіслано на адресу суду додаткові пояснення по справі, в яких він наголошує на тому, що відповідачі жодним чином не можуть бути віднесені до членів сім'ї позивача. Вважає доведеним та допустимим той факт, що останні будучи зареєстровані з 2010 року не проживають в АДРЕСА_1 і тому, згідно вимог ст. 405 ЦК України втратили право на користування нею.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
20 жовтня 2017 року було відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 02 листопада 2017 року було замінено третю особу - Южноукраїнський районний відділ головного управління державної міграційної служби України в Миколаївській області на належну Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області.
Також згідно ухвал від 16 листопада 2017 року, 23 листопада 2017 року, 14 грудня 2017 року, 16 січня 2018 року судові засідання у справі здійснювались в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Львова.
Виклик відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судове засідання було здійснено шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий Кур'єр».
З урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України, відповідно до яких, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а також тих обставин, що відповідачі належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явились, причини своєї неявки суду не повідомили, відзиву до суду не подали, тієї обставини, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного вирішення справи, на підставі вимог статті 280 ЦПК України, судом 23 листопада 2017 року було постановлено усну ухвалу про заочний розгляд справи.
У відповідності до пункту 9) Перехідних положень цивільного процесуального Кодексу України, який набрав чинності 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Таким чином, суд продовжує розгляд справи за правилами цивільного процесуального Кодексу України, який набув чинності 15.12.2017 року.
IV. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_5 та представники позивача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги та просили про задоволення позову.
Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Оскільки відповідач з колишньою дружиною ОСОБА_6 розірвав шлюб, а його повнолітні діти створили свої сім'ї, вони, в розумінні ст.3 СК України, не є членами сім'ї позивача. Неповнолітній онук не є членом сім'ї позивача, так як належить до сім'ї своїх батьків. Колишня теща позивача також не є членом його сім'ї. Враховуючи, що відповідачі понад семи років не проживають в належній позивачу квартирі, відповідно до ст. 405 ЦК України, втратили право на користування цією квартирою. А тому просив задовольнити позов.
Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу укладеного 22.02.1996 року між ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Дмитрієвою В.В., останній купив трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).
Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована Южноукраїнським БТІ, виданий на ім'я її власника - ОСОБА_5 (а.с. 6-7).
Згідно заяви ОСОБА_11 посвідченої 07.04.2006 року приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В., вона не має до ОСОБА_5 ніяких претензій матеріального і майнового характеру у зв'язку з тим, що все майно розподілили добровільно (а.с. 9).
31.12.2011 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_14, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 90).
З довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 22.08.2017 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. Особовий рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_5, який 05.07.2013 року знятий з реєстраційного обліку (а.с. 13).
20.10.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_22 укладений договір про оренду квартири АДРЕСА_1, згідно якого останній вносить плату за користування квартирою щомісячно 22 числа (а.с. 8).
Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_22 пояснив, що за період проживання в орендованій згідно вищезазначеного договору квартирі, а саме з 20.10.2015 року по 30.09.2017 року жодного разу ніяких родичів позивача там не бачив, їхніх речей, теж. Рахунки за сплату комунальних послуг забирав сам ОСОБА_5
Згідно акту про непроживання складеного 25.08.2017 року комісією КП ЖЕО в присутності свідків, відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в квартирі АДРЕСА_1, не проживають з 2010 року (а.с. 13).
Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що проживає в сусідній з позивачем квартирі. Вказала, що колишня дружина ОСОБА_5, його діти та онук в квартирі АДРЕСА_1 не проживають вже багато років, куди вони виїхали, їй не відомо. В квартирі вона інколи бачила позивача та квартирантів, які її винаймали.
V. Оцінка суду
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За результатами розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1.
Згідно положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Зі змісту ст.ст. 386,391 ЦК України слідує, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Верховний Суд України, у своїй постанові від 16.01.2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно з п.34) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
В судовому засіданні встановлено, що відповідачі в спірному жилому приміщенні не проживають понад один рік, що підтверджується актом про не проживання від 25.08.2017 року та показами свідків ОСОБА_22 і ОСОБА_17
Оскільки відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_5, не проживають з 2010 року, суд вважає, що вони втратили право користування вказаним жилим приміщенням, а тому позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню.
При цьому, судом не приймаються до уваги доводи представника Органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, якими вона заперечує щодо визнання ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як встановлено в судовому засіданні, батьки неповнолітнього ОСОБА_8 - ОСОБА_23 та ОСОБА_7 не проживають в АДРЕСА_1, як і сам неповнолітній, а тому оскільки власник житла ОСОБА_5 має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, в тому числі шляхом визнання в судовому порядку, такими, що втратили право користування жилим приміщенням осіб, які без достатніх правових підстав користуються належною йому квартирою.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 141 ,258, 259, 265, 353, 355 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_5, проживаючого АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_6, зареєстрованої: АДРЕСА_3, ОСОБА_1, зареєстрованого: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2, ОСОБА_7, зареєстрованої: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_3, ОСОБА_8, зареєстрованого: АДРЕСА_3, ОСОБА_9, зареєстрованої: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_4, третя особа: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, місцезнаходження: вул. Дружби народів, 48 м. Южноукраїнськ Миколаївської області, про визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_4
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Южноукраїнського
міського суду О.Д. Франчук
Повний текст рішення складено 08.02.2018 року.