Справа № 204/8108/17
Провадження № 2/204/431/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2018 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.

за участю секретаря судового засідання Старостенко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позову зазначив, що 06 березня 2006 року між ним та його сином ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, та належала йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 травня 2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстраційним №1301, а також зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним №985862, витяг №868662 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 червня 2003 року. Перед укладенням зазначеного договору між позивачем та відповідачем була домовленість про те, що він зобовязується доглядати за матірю позивача (купувати ліки, продукти харчування, сплачувати комунальні послуги, прибирати приміщення) - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є жінкою похилого віку, у той час проживала і була зареєстрована у спірній квартирі. Сума витрат на ліки та продукти харчування для матері позивача була встановлена в розмірі 300 гривен. Проте, після укладення договору дарування відповідач не виконував домовленості, у спірній квартирі не проживав, в утриманні квартири участі не приймав, продукти харчування та ліки для матері позивача не купував. Більш того, відповідач взагалі не зявлявся в спірну квартиру. Після смерті ОСОБА_4, яка проживала в спірній квартирі, всі обовязки щодо утримання квартири лягли на позивача. Укладений між сторонами договір встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника як дії майнового так і немайнового характеру, що не відповідає вимогам ст. 717 ЦК України, а тому не є договором дарування. Вважає, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом і просить визнати недійсним договір дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 06 березня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5

11 січня 2018 року від позивача до суду надійшла заява про зміну підстав позову. В обґрунтування заяви зазначено, що у позовній заяві позивачем було помилково зазначено підставу позову - ст. 235 ЦК України, замість ст. 229 ЦК України. Позивач вказує на те, що відповідач запропонував йому підписати угоду, за якою він буде доглядати за його матірю, бо вона вже літня людина і потребує сторонньої допомоги, а після її смерті йому у користування перейде належна позивачу квартира, тому в момент підписання договору дарування позивач був впевнений, що укладає договір довічного утримання, тобто договір дарування було укладено під впливом помилки. В даному випадку помилка виразилась у неправильному сприйнятті позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що договір дарування не був би вчинений. Укладаючи договір дарування квартири позивач помилився стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до якого відповідач зобовязувався здійснювати постійний догляд та утримання його матері, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після її смерті. У нотаріуса він сподівався на порядність та чесність відповідача та не мав уявлення про те, що підписує саме договір дарування і підписав його навіть не читаючи, оскільки довіряв і сину і нотаріусу. Подарована відповідачеві квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла чи права власності позивач не має. Фактична передача предмету дарування не відбулась, позивач продовжує проживати у відчудженій квартирі, несе витрати по її утриманню, сплачує комунальні послуги. Після укладення оспорюваного договору позивач продовжував проживати у спірній квартирі разом зі своєю матірю на користь якої він мав намір укласти договір довічного утримання, передача квартири фактично не відбулась, що підтверджує реальні наміри позивача на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Позивач, маючи потребу у сторонній допомозі для своєї старенької матері та доглядаючи за нею, укладаючи із відповідачем оспорюваний договір дарування, діяв під впливом помилки, оскільки його волевиявлення не було спрямоване на безоплатну передачу майна та він вважав, що за попередньою домовленістю з відповідачем укладає договір довічного утримання. Отже, вважає, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, всупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 в судових засіданнях позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, з підстав наведених у позові, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що відповідач досягнутої між сторонами домовленості про довічне утримання ОСОБА_4 не виконував, після укладення спірного договору відповідач до спірної квартири не приходив та не проживав у ній. При цьому, позивач вважав, що між сторонами був укладений саме договір довічного утримання, а дізнався про укладення між сторонами саме договору дарування тільки після смерті матері ОСОБА_4 Вважає, що договір було укладено під впливом помилки. Зазначив також, що з моменту укладення спірного договору та по теперішній час від проживає у спірній квартирі, за життя матері допомагав їй.

Допитаний в судовому засіданні 06.02.2018 року в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснив, що він проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та є сусідом позивача по підїзду. Зазначив, що він є приятелем позивача, вони ходять один до одного у гості. Свого часу працювали разом. У 2006 році, коли він був в гостях у квартирі позивача, він був свідком того, як позивач та його син ОСОБА_7 відповідач по справі, домовлялись про те, що відповідач буде доглядати за матірю позивача ОСОБА_4, яка також проживала у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_2, після смерті якої квартира відійде йому. Однак, син позивача за бабусею не доглядав, з причин які йому не відомі, з моменту тих домовленостей він майже не бачив сина позивача, у вищезазначеній квартирі він не проживав. За квартирою постійно доглядав позивач та надавав своїй матері допомогу. Чому син позивача не доглядав за своєю бабусею йому не відомо, а позивач сам про це не розповідав.

У судове засідання позивач та його представник не зявилися, Представник позивача надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував.

Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року), у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 06 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири № 160, розташованої в будинку № 100 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 573, згідно умов якого ОСОБА_1 передав вказану квартиру, яка належала йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 травня 2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, у власність ОСОБА_2 безоплатно (а.с. 6-7).

Право власності на вищевказане нерухоме майно було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 20 квітня 2006 року, реєстраційний номер 985862, що підтверджується Витягом з реєстру № 10455508 від 20 квітня 2006 року (а.с. 8).

Згідно технічного паспорту на квартиру № 160 в житловому будинку № 100 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську, виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради станом на 05 грудня 2007 року, вказана квартира складається з : 1 коридор 5,2 кв.м., 2 кладова 1,5 кв.м., 3 санвузол 3,6 кв.м., 4 кухня 7,2 кв.м., 5 житлова 1,.4 кв.м., І лоджія 3,1 кв.м., загальною площею 35,9 кв.м., житлова площа 18,4 кв.м., допоміжна 17,5 кв.м. площа літніх приміщень 3,1 кв.м., всього по квартирі разом 39,0 кв.м. (а.с. 9-12).

Зі змісту позовної заяви з урахуванням змінених підстав позову вбачається, що ОСОБА_1 пред'явлено позов про визнання договору дарування недійсним, оскільки даний договір вчинений під впливом помилки.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року розяснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обовязків сторін, які виникатимуть у сторін після його укладення.

У позовній заяві позивачем зазначено та підтверджено ним в судовому засіданні, що укладаючи договір дарування квартири позивач помилився стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання укладеного на користь його матері похилого віку, відповідно до якого відповідач зобовязувався здійснювати постійний догляд та утримання матері позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після її смерті.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язуєтся забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обовязку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 06 березня 2006 року ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру № 160, розташовану в будинку №100 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у справі №6-372цс16 від 27 квітня 2016 року, зазначено, що наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Згідно показань допитаного в судовому засіданні свідка судом встановлено, що у 2006 році, перед укладенням оспорюваного договору дарування, між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості про те, що відповідач буде доглядати за матірю позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка також проживала у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, оскільки остання була особою похилого віку, потребувала сторонньої допомоги та матеріального утримання, та після смерті останньої право розпорядження спірною квартирою перейде до відповідача у справі.

Однак, відповідач ОСОБА_2 після укладення оспорюваного договору у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3, не проживав, за ОСОБА_4 не доглядав, витрат на утримання спірної квартир не здійснював та навіть не був зареєстрованим у ній, що підтверджується показаннями свідка, наданими в судовому засіданні, а також відповіддю, наданою на запит суду Відділом адресно довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо місця реєстрації відповідача (а.с. 33). Факт того, що відповідач не здійснював витрат на утримання спірної квартири підтверджується також копіями квитанції за оплату житлово-комунальних послуг, наявними в матеріалах справи, з яких вбачається, що усі витрати по утриманню квартири ніс позивач (а.с. 19-30).

ОСОБА_4 померла 23 жовтня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 719657, виданим Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 24 жовтня 2016 року (а.с. 15). За життя, з 22 серпня 2003 року ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується відміткою про зареєстроване місце проживання у паспорті громадянина України на імя ОСОБА_4 серії АЕ № 382496, виданому Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 01 листопада 1996 року (а.с. 16).

Крім того, судом встановлено, що після укладення оспорюваного договору позивач ОСОБА_1 продовжував постійно проживати у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3, без реєстрації, що підтверджується довідкою про склад сімї № 42 від 06 вересня 2016 року (а.с. 14).

Таким чином, на підставі наявних у справі доказів, судом встановлено, що після укладення оспорюваного договору передача квартири фактично не відбулася, що на думку суду підтверджує реальні наміри позивача ОСОБА_1 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Позивач, маючи необхідність у сторонній допомозі за матірю похилого віку, укладаючи з відповідачем договір дарування належної позивачу на праві власності квартири, яка була його єдиним житлом та у якій він постійно проживав, діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за матірю позивача ОСОБА_4, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.

Відповідно до положень п.п. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що спірний договір дарування був укладений між сторонами в порушення вимог 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Підсумовуючи вищенаведене суд вважає встановленим той факт, що позивач ОСОБА_1 при укладенні оспорюваного договору помилявся стосовно наслідків укладення такого договору, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання та бажав вчинення на користь матері позивача відповідних дій з боку відповідача щодо утримання його матері похилого віку, відтак його волевиявлення не було спрямоване на безоплатну передачу майна, а тому суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири № 160, розташованої в будинку № 100 по вул. Чичеріна у м. Дніпрі, який укладено 06 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 573, у звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 640,00 грн.

На підставі ст.ст. 203, 215, 229, 717, 744 Цивільного кодексу України та керуючись 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України (у редакції ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017 року), -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійним договір дарування квартири № 160, розташованої в будинку № 100 по вул. Чичеріна у м. Дніпрі, який укладено 06 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 573.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1), на користь ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_2), судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень, 00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез