Єдиний унікальний №590/1281/17
Провадження №2/590/12/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2018 року

Ямпільський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Сатарової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Савченко О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ямпільського районного суду Сумської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /адреса місця проживання: 02068, АДРЕСА_2/ до ОСОБА_2 /адреса місця проживання: 41220, АДРЕСА_1/,

про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди і супроводу батька та надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона є матір'ю малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З батьком дитини, ОСОБА_2, в зареєстрованому шлюбі позивач не перебувала. За спільною заявою, поданою до органу реєстрації, на підставі п.1 ч.2 ст.125 СК України ОСОБА_2 визнав себе батьком ОСОБА_3

З серпня 2015 року з відповідачем проживають окремо. Відповідач з моменту припинення спільного проживання самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, дитина проживає з матір'ю. На даний час постало питання вивезення дитини за кордон з метою лікування. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак відповідач на вказані не реагує. За таких обставин позивачка просить надати ОСОБА_3, дозвіл на виїзд за кордон без згоди її батька, ОСОБА_2, та в супроводі ОСОБА_1. Надати ОСОБА_1 дозвіл на замовлення та виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім'я ОСОБА_3. В якості мети виїзду дитини за кордон позивач вказує санаторно-курортне лікування в країнах Шенгенської зони (Франція, Бельгія, Німеччина, Люксембург, Австрія. Нідерланди, Іспанія, Данія, Мальта, Греція. Португалія, Угорщина, Ісландія, Норвегія, Італія, Естонія, Ліхтенштейн, Латвія, Польща, Словенія, Литва, Словаччина, Фінляндія, Чехія, Швейцарія, Швеція), а також Румунії, Болгарії, Терції, Сербії. Метою поїздки позивач в позовній заяві вказує оздоровлення та відпочинок.

Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги з підстав зазначених у позові підтримала та просила їх задовольнити, про що було надано відповідні заяви /а.с. 22, 31/.

Відповідач ОСОБА_2, який також належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, на адресу суду від імені відповідача було надіслано заяву /а.с.44/, згідно якої останній просить справу розглядати без його участі, з позовними вимогами згоден.

Суд, оголосивши заяви сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України).

Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

В судовому засіданні встановлено і ніким не заперечувалось, що згідно копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 народилась 25 січня 2013 року, про що 02.02.2013 складено відповідний актовий запис №410, відповідач ОСОБА_2, являється батьком, а полизач ОСОБА_1 - матір'ю малолітньої ОСОБА_3 /а.с. 7/.

Як випливає з позовної заяви, дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю.

Згідно копії Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №СК- ОСОБА_3, дитина перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні дитячої пульмонології та алергології у дітей, інфікованих та хворих на туберкульоз в період з 10.07.2017 по 26.07.2017, діагноз: Змішаний простий та слизово-гнійний хронічний бронхіт. Згідно рекомендацій лікаря потребує довготривалого санаторно-курортного лікування, бажано в умовах морського клімату, спелеотерапія.

Відповідно до заяви позивачки ОСОБА_4 від 26.09.2017 року, /доказів отримання заяви відповідачем суду не надано/, позивачка зверталася до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд їх доньки у її супроводі, на не визначений час /дослівно: «на період з року по року»/ за кордон до Шенгенської зони (Франція, Бельгія, Німеччина, Люксембург, Австрія. Нідерланди, Іспанія, Данія, Мальта, Греція. Португалія, Угорщина, Ісландія, Норвегія, Італія, Естонія, Ліхтенштейн, Латвія, Польща, Словенія, Литва, Словаччина, Фінляндія, Чехія, Швейцарія, Швеція), а також Румунії, Болгарії, Терції, Сербії /а.с. 9/.

Як випливає з позовної заяви, батько дитини - ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий багаторазовий в'їзд та виїзд за межи України не надає.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 2 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» неповнолітні громадяни України виїжджають з України за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта, службового паспорта, проїзного документа дитини, який видається дітям у віці до 18 років, або якщо вони вписані в закордонний паспорт одного з батьків, та у його супроводі.

Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010р. № 724) Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій:

- свідоцтва про смерть другого з батьків;

- рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;

- рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;

- рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;

- рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

- довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17).

Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15).

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII).

Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2012 року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється.

У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про надання їй дозволу на оформлення проїзних документів на виїзд доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу на таке оформлення батька дитини, надання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за межі України у супроводі матері ОСОБА_1 без супроводу батька ОСОБА_2 на невизначений строк задоволенню не підлягають.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц та правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у постанові по справі від 16 березня 2016 року у справі 6-33303ск15, універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право, оскільки це суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини.

Керуючись ст.ст. 89, 200, 206, 237, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст. 141, 150, 155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 /зареєстроване місця проживання: 02068, АДРЕСА_2/ до ОСОБА_2 /зареєстроване місця проживання: 41220, АДРЕСА_1/ про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди і супроводу батька та надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через Ямпільський районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення (п. 15, п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 23.03.2018 року.

Суддя Ямпільського районного суду

Сумської області О.В. Сатарова