Справа №766/2254/17
Пров. №2/766/2069/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2018

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючий суддя Гаврилов Д.В.,

секретар Рєпа А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання іпотечного договору припиненим,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Банк Форум" в якому просила припинити дію іпотечного договору від 25.09.2008 року укладеного між АКБ "Форум" та ОСОБА_1 та виключити відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесені 25.09.2008 року за реєстраційним номером 7970467 та відомості з державного реєстру іпотек стосовно договору іпотеки зареєстрований 25.09.2008 року за реєстраційним номером обтяження 7970495.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 25.09.2008 року між публічним акціонерним товариством "Банк Форум" і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0038/08/79-CLNv, на підставі якого ОСОБА_2 відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 70000 доларів США, з кінцевим строком погашення до 24.09.2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору між ПАТ "Банк Форум" та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки від 25.09.2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 виступила майновим поручителем ОСОБА_2 і взяла на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язанням ОСОБА_2, що виникають з умов кредитного договору. ОСОБА_2 не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором в частині своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та штрафних санкції, чим порушила умови кредитного договору. Банк направив 12.09.2013 року лист-вимогу на адресу боржника, поручителя та майнового поручителя. Термін дії виконання договору за основним зобов'язанням настав 12.09.2013 року. З порушенням позичальником умов кредитного договору банк визначив термін повернення кредиту таким, що настав у відповідності до листа-вимоги з 12.09.2013 року, а тому останній день стягнення на предмет іпотеки спливає 13.09.2016 року за основним боргом та 13.09.2016 року останній день стягнення пені. Таким чином, на думку позивача, договір іпотеки є таким, що припинив свою дію, а тому відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 25.09.2008 року між АКБ "Форум", правонаступником якого є ПАТ "Банк Форум" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0038/08/79/CLNv, згідно умов якого остання отримала кредит в сумі 70000 доларів США строком до 24.09.2018 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13,5% річних.

В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань, що випливають з вказаного кредитного договору, 25.09.2008 року між відповідачем та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору відповідач 10.09.2013 року звернувся до боржника та поручителів з листом-вимогою, в якому вимагав в 30-денний термін повернути в повному обсязі всю суму заборгованості за кредитним договором.

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна право власності ОСОБА_1 на житловий будинок №61 по вул. Лісова у м. Херсоні зареєстровано на підставі договору дарування від 08.09.2008 року і також 25.09.2008 року на вказаний об'єкт зареєстровано заборону та іпотеку.

Відповідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов'язання" розділу І книги п'ятої "Зобов'язальне право" ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання, норми глави 50 "Припинення зобов'язання" ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 ЗУ "Про іпотеку" іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 ЗУ "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 ЗУ "Про іпотеку").

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

За змістом указаної норми іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 ЗУ "Про іпотеку"). Натомість ЗУ "Про іпотеку" не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Проаналізувавши положення статті 17 ЗУ "Про іпотеку" у взаємозв'язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, можна дійти наступного висновку. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 ЗУ "Про іпотеку".

Вищенаведене спростовує доводи позивача про припинення договору іпотеки у зв'язку з пропуском строку позовної давності,

ЗУ "Про іпотеку" є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Частиною другою статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

Сторони іпотечного договору у розділі 4 погодили, що іпотека припиняється виконанням боржником забезпечених ним зобов'язань за кредитним договором, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Сторони в іпотечному договорі дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Сторони визначили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя: іпотекодавець передає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором у порядку встановленому ст. 37 ЗУ "Про іпотеку".

Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені ЗУ "Про іпотеку" способи звернення на предмет іпотеки, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 ЗУ "Про іпотеку", дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі- продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 ЗУ "Про іпотеку").

Обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Підстави припинення іпотеки визначено у статті 17 ЗУ "Про іпотеку".

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Аналіз зазначених норм показує, що припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином. Закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору не припиняє невиконаного зобов'язання між сторонами.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 11,12, 256, 266, 267, 509, 526, 575, 598, 599 ЦК України, ст. ст. 1,3, 17, 33, 36. 37, 39 ЗУ "Про іпотеку", ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_3