Справа № 361/128/18 Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/1422/18 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 58 28.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Яворського М.А.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року у справі за поданням старшого державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Гордієнко Наталії Іванівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, заінтересована особа - ОСОБА_4,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року старший державний виконавець Броварського МРВ ДВС ГТУЮ у Київській області Гордієнко Н.І. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання своїх аліментних зобов'язань.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на виконанні у відділі перебуває виконавчий лист від 14 грудня 2009 року № 2-5400/09 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 33 % усіх видів його заробітку (доходу). Постановою від 19 січня 2010 року відкрито виконавче провадження № 17058705. В межах виконавчого провадження було вжито низку заходів щодо примусового виконання виконавчого листа, однак боржником не вчинено жодних дій спрямованих на сплату аліментів, і при цьому він ігнорує виклики та вимоги державного виконавця.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року подання задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 до виконання ним зобов'язань, покладених на нього рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 3 грудня 2009 року про стягнення аліментів.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, боржник, через свого представника - адвоката ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні подання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не ухилявся від виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої дитини та взагалі не був обізнаний про виконавче провадження № 17058705. Про вказане виконавче провадження він дізнався лише 23 січня 2018 року після отримання виклику-попередження державного виконавця та відразу повідомив останню про офіційне працевлаштування й надав усі необхідні документи для утримання аліментів з його заробітної плати. На підставі постанови державного виконавця від 24 січня 2018 року було звернуто стягнення з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику, в розмірі 50 % на щомісячних платежів та погашення боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Вказала, що боржнику було відомо про наявність рішення про стягнення з нього аліментів, оскільки він був присутній в судовому засіданні під час його проголошення. Вона отримувала аліменти із заробітної плати боржника за місцем роботи в Броварському МВ ГУ МВС України у Київській області до моменту його звільнення 29 липня 2011 року, проте в подальшому боржник ухилився від добровільної сплати коштів на утримання дитини. Натомість у 2013 році ОСОБА_2 двічі вилітав на відпочинок за кордон та знаючи про значну суму заборгованості по аліментам, він не вчинив будь-яких дій щодо її погашення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Судом встановлено, що на виконанні у Броварському МРВ ДВС ГТУЮ у Київській області перебуває виконавчий лист № 2-5400/09, виданий 14 грудня 2009 року Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 33 % усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 6 жовтня 2009 року до повноліття дитини.

Постановою старшого державного виконавця Капішникової О.М. від 19 січня 2010 року відкрито виконавче провадження № 17058705.

У рамках виконавчого провадження 15 листопада 2011 року державним виконавцем накладено арешт на все невизначене майно, власником якого є ОСОБА_2

Відповідно до довідки розрахунку від 5 січня 2018 року № 08, заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2-5400/09 станом на 31 грудня 2017 року складає 130 941,30 грн.

На адресу боржника неодноразово направлялися виклики та виклики-попередження державного виконавця, а також з метою примусового виконання виконавчого документа державним виконавцем вживалися заходи щодо розшуку майна боржника, проте результату це не дало, заборгованість погашена не була.

У відповідності з нормами Конституції України та ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 вищевказаного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або забезпечення заставою, якщо інше не передбачене міжнародним договором України.

Згідно із п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з чим і здійснюється застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

З поданих державним виконавцем до суду матеріалів вбачається, що боржник ухиляється від сплати аліментів, ніяких дій щодо погашення заборгованості не здійснив, хоча був проінформований про наявність такого зобов'язання.

Так, державний виконавець установив, що у боржника нерухоме майно, на яке можливо звернути стягнення, відсутнє.

Згідно даних довідки Державної міграційної служби України управління ДМС України в Київській області Броварського районного відділу №2122 від 21.11.2017 року (а.с.15) ОСОБА_2 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон, від 28 січня 2013 року (в довідці вказано серія та номер паспорта), у лютому та травні 2013 року ОСОБА_2 здійснював виїзди за межі України (Єгипет, ОАЕ), проте жодних дій, спрямованих на виконання обов'язку щодо утримання дитини, не вчиняє, чим ухиляється від виконання рішенням суду.

Зазначені обставини підтверджені також матеріалами виконавчого провадження, наданого для огляду суду першої інстанції.

Доказів на спростування наведеного, боржником та його представником не надано, в апеляційній скарзі здійснено посилання на формальні підстави, які не відображають реальних правовідносин сторін.

При цьому апеляційний суд враховує, що утримання аліментів із заробітної плати ОСОБА_2, який працює директором (засновник) ТОВ «Транс-Автолюкс», відбулося на підставі постанови державного виконавця від 24 січня 2018 року, тобто після постановлення оскаржуваної ухвали, а заборгованість у розмірі 130 941,30 грн. на час розгляду апеляційної скарги є непогашеною.

Отже, задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки ОСОБА_2, який має аліментне зобов'язання, в добровільному порядку не сплачує кошти на утримання малолітньої дитини та має значну суму заборгованості, він тим самим ухиляється від виконання зобов'язання за виконавчим документом, а тому його право виїзду за межі України підлягає обмеженню.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини 1 статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

М.А. Яворський