АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/3526/16-ц 22-ц/774/709/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/416/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради в особі Відділу реєстрації місця проживання громадян,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2017 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо часу ухвалення рішення суду та дати складання повного судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа - Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради в особі Відділу реєстрації місця проживання громадян, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло від 01 липня 1994 року є власниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (колишня вул. Димитрова) у місті Кривому Розі.

25.08.1989 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 та після реєстрації шлюбу вони стали мешкати разом у вищевказаній квартирі. 13.06.1997 року її чоловік зареєструвався у квартирі разом зі своїм сином ОСОБА_3 та з цього часу відповідач почав жити у квартирі.

З 2000 року відповідач виїхав з квартири та проживає у квартирі АДРЕСА_2 разом зі своєю сім'єю. ОСОБА_3 комунальні послуги не сплачує.

Посилаючись на викладене, просили суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, та позбавити його права користування даним житловим приміщенням.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: ДнАДРЕСА_1.

В іншій частині в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на його переконання, приватизація квартири АДРЕСА_1 на ім'я позивачів була проведена незаконно, оскільки він та його батько, як особи, які фактично проживали у цій квартирі на момент приватизації, теж мали право на участь у приватизації. Також, зазначає, що він не проживає у квартирі з поважних причин, а саме: позивачка не пускає його до квартири та змінила замки. При цьому, відповідач зазначає, що він не відмовляється від обов'язку щодо сплати комунальних платежів, однак не має змоги виконувати ці обов'язки через перешкоди у користуванні квартирою.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду відзив на апеляційну скаргу та докази його направлення іншим учасникам справи, у якому просили суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. При цьому, наголошують на тому, що приватизація була проведена законно та перешкоди відповідачу у користуванні квартирою ними ніколи не чинилися. Також, зазначають, що відповідач з батьком були зареєстровані у АДРЕСА_3, яку згодом приватизували, а у 1997 році - продали. Із спірної квартири відповідач ОСОБА_3 виїхав добровільно у 2000 році, а з 2003 року зареєстрував шлюб та разом з дружиною і двома дітьми мешкає у чотирикімнатній квартирі АДРЕСА_3, жодних відносин із своїм батьком та позивачами не підтримує.

Відповідач ОСОБА_3, будучи завчасно (14.02.2018 року) належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи за його апеляційною скаргою (а.с. 88), в судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_7, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло від 01 липня 1994 року, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками трикімнатної квартириАДРЕСА_1 (а.с. 12-14).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований у спірній квартирі з 11.08.1998 року по теперішній час (а.с. 53).

Згідно Акту, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_5 та засвідченого підписами майстра та керуючим ОСББ «Димитрова 112», відповідач ОСОБА_3 з березня 2000 року по даний час не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користуватися квартирою АДРЕСА_4, суд першої інстанції керувався ст. 405 ЦК України й виходив з того, що відповідач, який був вселений у квартиру, як член сім'ї власника, більше року не проживає у ній без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст. 11 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, та ст. 15 ЦК України слідує, що цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені атами цивільного законодавства. Кожна особа має право на цивільний захист.

Захист же цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема: звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, частина 4 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Підстави вважати, що позивачі чинять перешкоди відповідачу ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідача у спірній квартирі відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_3 намагався повернутися проживати у спірну квартиру, а ОСОБА_1 його не пустила, змінивши вхідні замки, не підтверджено жодним доказом.

Зокрема, матеріали справи, не містять жодного доказу щодо намагання відповідача ОСОБА_3 вселитися до квартири АДРЕСА_1 (колишня вул. Димитрова) в місті Кривому Розі, а доводи апеляційної скарги не містять обґрунтованого посилання ні на дату, коли відповідач намагався вселитися у квартиру, ні на обставини, за яких йому чинилися перешкоди у вчиненні таких дій, ні на вжиті ним заходи задля усунення порушень його житлових прав, якщо такі існували.

Більш того, відповідно до п. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Практика Європейського суду з прав людини ( висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв'язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв'язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст. 8 Конвенції.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3, маючи захищене законом право на проживання у АДРЕСА_1 (так як з дозволу власників був зареєстрований у ній), з 2000 році у ній не проживає, його речі у квартирі відсутні, утриманням житлового приміщення не займається, тобто спірна квартира не є його "житлом" у розумінні ст. 8 Конвенції, право користування яким останній не може бути позбавлений, адже, своє "житло" відповідач створив в іншому місці.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що визнання відповідача таким, що втратив право користування належною позивачам квартирою відбулось з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 (колишня вул. Димитрова) у місті Кривому Розі була приватизована незаконно та відповідач теж має право приймати участь у приватизації цієї квартири, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки правомірність проведення приватизації не є предметом даного спору, а, згідно з вимогами ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

До того ж колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач ОСОБА_3, посилаючись на неправомірність приватизації, як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не надав суду жодних доказів щодо вчинення ним дій по відновленню його права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 (колишня вул. Димитрова) у місті Кривому Розі, починаючи з моменту досягнення ним повноліття, тобто з 05 серпня 2000 року по теперішній час, у зв'язку з чим суд критично відноситься до доводів апеляційної скарги в цій частині.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2017 року - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: