Справа № 591/1526/17
Провадження № 2/591/123/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Бурда Б.В.

за участю секретаря - Сітало Я.В.

розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу 591/1526/17 за позовом ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) до ОСОБА_2 ( проживає: АДРЕСА_2; РНОКПП: НОМЕР_2) про відшкодування шкоди,-

Встановив:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він є користувачем автомобіля НОМЕР_3. 04.11.2016 року в м. Суми на вулиці Лінійна з вини відповідача, який керував автомобілем НОМЕР_4, сталася дорожньо-транспортна пригода у якій було пошкоджено його автомобіль. В наслідок даної ДТП належний йому автомобіль, зазнав механічних пошкоджень, а йому завдана матеріальна шкоду на суму 22500 грн. Відразу після ДТП, відповідач визнаючи свою провину видав розписку у якій взяв на себе зобов'язання в строк до 08.11.2017 року відшкодувати завдану шкоду у сумі 22500 грн. Посилаючись на те, що відповідач до цього часу не відшкодував завдані з його вини збитки, просить стягнути з відповідача 22500 грн. в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди та понесені по справі судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що саме відповідач запропонував мирно розв'язати спір та написав розписку про зобов'язання відшкодувати шкоду. На місце ДТП були викликано поліцію, але у зв'язку з мирним розв'язанням спору дорожньо-транспортна пригода не була оформлена належним чином. Пояснив, що розмір збитків було у добровільному порядку на місці ДТП погоджено сторонами та саме таку суму було зазначено відповідачем у розписці.

Представник відповідача позов заперечив та пояснив, що відповідач працював у ОСОБА_3. Окрім того, відповідач не порушував правил дорожнього руху, оскільки рухався по головній дорозі, а позивач виїхав на головну дорогу створивши перешкоди у русі. Перевірка по факту ДТП не проводилася, схема не складалася та відповідача до адміністративної відповідальності не притягалося, а тому відсутні докази на підтвердження того, що пошкодження автомобіля позивача сталося саме з вини відповідача. Окрім того, позивач не є власником пошкодженого транспортного засобу та є неналежним позивачем. Зазначив, що цивільна відповідальність під час керуванням автомобілем ДАФ була застрахована та у відповідача був поліс страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказаним автомобілем ДАФ, відповідач керував під час виконання трудових обов'язків у ОСОБА_4, але трудові відносини з ОСОБА_3 у письмовій формі чи іншим чином не оформлялися. Відповідач керував автомобілем ДАФ на підставі свідоцтва про реєстрацію тягача та причіп, водійське посвідчення та медична довідка. Шляхових листів у відповідача не було не було. На місце ДТП поліція приїздила, але документи ніякі не оформляла. Розписка була написана відповідачем за порадою працівників поліції. Просить відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами наданими сторонами, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що Довіреністю (а.с. 7) ОСОБА_5 уповноважив позивача продати за ціною та на умовах за своїм розсудом належний йому автомобіль НОМЕР_3. Також, ОСОБА_5 уповноважив позивача у випадку спричинення автомобілю пошкоджень укладати (якщо в тому буде необхідність від його імені, договори по відшкодування шкоди, одержувати грошові кошти у розмірах згідно калькуляцією або за домовленістю.

Судом встановлено, що 04.11.2016 року позивач керував автомобілем НОМЕР_5 на законних підставах і дана обставина ніким не заперечувалася.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

З огляду на наведене не заслуговують на уваги посилання відповідача на ту обставину, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у даній справі.

Судом встановлено, що 04 листопада 2016 року у м. Суми на вулиці Лінійна сталася дорожньо-транспортна пригода - зіткнення автомобіля НОМЕР_6 під керуванням позивача та автомобіля НОМЕР_4 під керуванням відповідача.

Вказана обставина сторонами в судовому засіданні не заперечувалася. Окрім того, вона підтверджується висновком поліції (а.с. 15)

Також з пояснень представників сторін у судовому засіданні вбачається, що під час вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль НОМЕР_5.

Судом встановлено, що позивач та відповідач відмовилися від оформлення матеріалів органами національної поліції, а відповідач видав позивачу розписку у який відповідач, визнаючи свою винуватість у вчиненні ДТП, взяв на себе зобов'язання відшкодувати позивачу шкоду у розмірі 22500 грн.

Згідно зі ст.ст. 12-13 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в заподіянні.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов'язків з доказування, а саме кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги (зокрема, щодо дій відповідача та причинний зв'язок між діями відповідача та заподіяною шкодою).

На підтвердження факту заподіяння шкоди та її розміру позивач подав суду копію розписки (а.с. 17), факт видання якої відповідачем визнаний представником відповідача у судовому засіданні. Зміст вказаної розписки свідчить не лише про той факт, що відповідач визнав свою винуватість у пошкодженні автомобіля позивача, але й сторонами визначено розмір майнової шкоди завданої такими діями відповідача та відповідач взяв на себе зобов'язання відшкодувати ці збитки у обумовлений сторонами строк.

В той же час, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що шкоду позивачу було завдано не з його вини.

Суд не може взяти до уваги посилання представника відповідача на те, що під час керуванням автомобілем ДАФ відповідач виконував трудові обов'язки, оскільки дане твердження відповідача не підтверджене жодними доказами.

Посилання відповідача на те, що цивільна відповідальність під час експлуатації автомобіля ДАФ була застрахована, а отже саме страхова компанія має проводити виплату страхового відшкодування та відшкодовувати завдані під час ДТП застрахованим транспортним засобом збитки позивачу суд не може в'язати до уваги.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно приписів пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» : розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Статтею 1187 ЦК України визначено - джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 6 вищевказаного Пленуму надано роз'яснення, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З пояснень представника відповідача вбачається, на час ДТП відповідач керував автомобілем ДАФ на підставі свідоцтва про реєстрацію тягача та причіпа, водійське посвідчення та медичної довідки, шляхових листів у відповідача не було, а отже на час ДТП саме відповідач був володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобіля ДАФ, яким відповідач керував на законних підставах.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1167 ЦК України, факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої мала бути застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Суд вважає, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, чи Моторно (транспортного) страхового бюро України в разі відсутності у особи винної у заподіянні шкоди полісу обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика чи МТСБУ і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика чи МТСБУ і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

При цьому суд зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов'язку потерпілого в разі заподіяння йому шкоди з вини особи, яка має поліс обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, спочатку звернутися до страховика та (або) отримати від нього рішення про відмову у здійсненні страхової виплати, а вже тільки після цього звертатися до суду.

З огляду на наведені вище обставини суд приходить до висновку про повне задоволення заявленого позову.

У зв'язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача також підлягають стягнення документально підтверджені судові витрати понесені на сплату судового збору в сумі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273ЦПК, суд -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( проживає: АДРЕСА_2; РНОКПП: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) 22500 грн. на відшкодування завданої майнової шкоди та 640 грн. на відшкодування понесених по справі судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 28 березня 2018 року.

Суддя