АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/7147/17 Головуючий суддя І інстанції Нев'ядомський Д. В.
Провадження № 22-ц/790/1189/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцина В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2017 року по цивільній справі за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений ПНХМНО Широковою В.А. 05.05.2008 року за реєстровим номером 1566- недійсним.

В обґрунтування свого позову вказувала, що вона разом із сім'єю зареєстрована та мешкає у будинку за адресою: АДРЕСА_2, 05.05.2008 року ОСОБА_5 передав будинок за адресою: АДРЕСА_1 в іпотеку ОСОБА_4, про що був укладений договір «Про задоволення вимог іпотекодержателя». Будинок літ.С-2 за адресою АДРЕСА_3 станом на час укладення договору «Про задоволення вимог іпотекодержателя» - 05.05.2008 року, був зареєстрований на ім'я ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова від 08.04.2008 року у справі № 2-1904/08/15, проте будинок ОСОБА_5 зруйнував, який належав йому на підставі права власності за договором купівлі-продажу від 04.08.2007 року та на тій самій земельній ділянці самовільно збудував новий будинок літ.С -2, площею 180.4 м2.Натомість рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.09.2016 року було скасоване рішення Київського районного суду м.Харкова від 08.04.2008 року та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок - відмовлено. Таким чином у ОСОБА_5 було відсутнє право передавати в іпотеку житловий будинок літ. С-2 ОСОБА_4, відповідно до вимог ст.5 Закону України «Про іпотеку» який розташований за адресою: АДРЕСА_4, тому предмет іпотеки ніколи не належав іпотекодавцю на праві власності, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 розпорядився майном, яке йому не належало. Також зазначає , що рішення Київського районного суду м.Харкова від 09.12.2015 року у справі № 640/4025/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку, у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі. На думку позивача цим рішенням було підтверджено її право та право родини мешкати у будинку АДРЕСА_5 та користуватися цим будинком. Підставою для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, вважає рішення Апеляційного суду Харківської області від 05.09.2016 року, яким було скасоване рішення Київського районного суду м.Харкова від 08.04.2008 року про визнання права власності на спірний будинок і у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок - відмовлено.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. При цьому вказала, що рішення ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказала, що суд першої інстанції при розгляді справи взагалі ніяк не розглянув її доводи як позивача, які вона навела на обґрунтування позовних вимог та не дав їм ніякої оцінки, а доводи відповідача, навпроти, сприйняв та послався у рішенні на ніби-то преюдиціальне значення іншого рішення Київського районного суду м.Харкова від 04.04.2016 року, яким договори купівлі-продажу спірного будинку від 28.12.2012 року, 01.06.2013 року, 22.08.2013 року були визнані недійсними, та було звернено стягнення на вказаний предмет іпотеки, чим ніби-то було підтверджена дійсність оспорюваного в даній справі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 05.05.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Зазначила, що вказане твердження суду про преюдиціальне значення тільки одного рішення з трьох - не витримує критики, оскільки у рішенні Київського районного суду м.Харкова від 04.04.2016 року у справі № 640/8988/14-ц взагалі немає ніякої згадки про правові підстави володінні ОСОБА_5 спірним будинком та про існування рішення Київського районного суду м.Харкова від 08.04.2008 року у справі № 2-1904/08/15. Питання правомірності володіння та розпорядження будинком ОСОБА_5 не було предметом дослідження суду у справі № 640/8988/14-д і стосовно цього питання суд не те що не встановив ніяких фактів, а навіть не оцінював ніякі докази та не робив ніяких суджень. Вказівка в оскаржуваному рішенні суду про те, що визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя є фактично переоцінкою встановлених у цьому рішенні суду у справі № 640/8988/14-ц фактів - є помилковим, оскільки, як вона вже вказувала вже, ці обставини та факти не були предметом дослідження суду при розгляді справи № 640/8988/14-ц та, відповідно, не були встановлені у рішенні суду.

Підкреслила, що її правовстановлюючий документ на будинок суд визнав недійсним саме на підставі оскаржуваного її зараз договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного сторонніми особами, без її згоди та відома. Визнання цього договору недійсним надасть їй можливість ставити питання про перегляд рішення суду, яким її було помилково позбавлено її приватної власності та яким було дозволено відповідачу ОСОБА_4 продати її будинок за недійним правочином. Тобто, рішення суду у цій справі дозволить їй повернути свою приватну власність собі, як єдиному законному володільцю. Отже, вона має інтерес у цій справі та судове рішення за результатами розгляду дозволить їй захистити свої права та законні інтереси.

Зауважила, що при ухваленні рішення суд першої інстанції помилково погодився з доводами відповідача ОСОБА_4 та послався у своєму рішенні на правову позицію Верховного суду України у справі № 6-1414цс17. В цій правовій позиції викладено, що якщо в іншому судовому рішенні була досліджена та встановлена правомірність та дійсність договору, у спорі між тими самими сторонами, то заново досліджувати ті самі факти та давати їм іншу оцінку - неприпустимо. Сам факт ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не є встановленням дійсності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який на той момент не оскаржувався, та не позбавляє її права ставити питання про недійсність цього договору, який був укладений без її участі, однак відносно її приватного майна, на володіння і користування яким вона має підтверджені судовим рішенням право та інтерес. Питання про дійсність або недійсність договору про задоволення вимог іпотекодержателя який вона оскаржує, не розглядалося у жодному судовому процесі за її участі, у всякому разі, про які їй відомо. Саме тому, суд першої інстанції фактично незаконно відмовив їй у доступі до правосуддя, жодним чином не розглянувши позовні вимоги по суті.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 року, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиціальне значення по цій справі договори купівлі-продажу спірного будинку від 28.12.2012 року, 01.06.2013 року, 22.08.2013 року були визнані недійсними, та було звернено стягнення на вказаний предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 05 травня 2008 року укладено договір позики на суму 57 500 доларів США, який посвідчено нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №1564.

З метою забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення вказаного боргу ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 в іпотеку належний йому житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_5 про що між ними було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя і посвідчено його нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №1568.

Сторонами (відповідачами) додатково було укладено в період з 05.05.2008 р. по

30.10.2009 р. і нотаріально посвідчено ще чотири додаткові договори до договору позики та договору про задоволення вимог іпотекодержателя: 05.08.2008 р. додатковий договір №1 про збільшення суми позики на 60 000 доларів США; 02.04.2009 р.додатковий договір №2 про збільшення суми позики на 26 250 доларів США;19.05.2009 р. додатковий договір №3 про збільшення суми позики на 25750 доларів США;30.10.2009р. додатковий договір №4 про збільшення суми позики на 22500 доларів США.

Оскільки ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором позики належним чином не виконав і позичені кошти ОСОБА_4 не повернув, тому ОСОБА_4 через представника звернувся в суд із позовом про стягнення суми боргу, за результатами розгляду якого Київський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення від 29 липня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2014 року, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив і вирішив стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 1 374 706 грн. проценти користування позикою - 551 959 грн., три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 125 313 грн. 60 коп., неустойку - 1 109 000 грн.,а всього 3 161 068 грн, копія рішення знаходиться в матеріалах справи.

16.12.2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений усний договір купівлі-продажу спірного житлового будинку.

28 грудня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку.

01 червня 2013 року між ОСОБА_8, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_10, та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку.

22 травня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 року була визнана дійсною угода від 16.12.2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і визнано за ОСОБА_7 право власності на спірний житловий будинок. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 року дане заочне рішення було скасовано, у позові відмовлено.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року були визнані недійсними угоди купівлі-продажу спірного будинку між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, між ОСОБА_8, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_10, та ОСОБА_9, між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, звернуто стягнення на предмет іпотеки та передано для реалізації ОСОБА_4 спірний житловий будинок. Вказане рішення районного суду набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року, якою оскаржуване рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року касаційну скаргу позивача було відхилено, а рішення Київського районного суду м. Харкова та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст 82 (ст. 61 на день ухвалення оскаржуваного рішення) ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 року, договори купівлі-продажу спірного будинку від 28.12.2012 року, 01.06.2013 року, 22.08.2013 року були визнані недійсними, та було звернено стягнення на вказаний предмет іпотеки, яке має преюдиціальне значення, чим фактично було підтверджено дійсність оспорюваного в даній справі договору, укладеного між ОСОБА_13. та ОСОБА_4, посвідчений ПНХМНО Широковою В.А. 05.05.2008 року за реєстровим номером 1566.

Тобто зазначеним рішенням, що набрало законної сили 22 серпня 2016 року яке має преюдиційне значення, встановлено правомірність та дійсність оспорюваного в даній справі договору іпотеки від 05 травня 2008 року, відповідно до якого було звернуто стягнення на спірне іпотечне майно.

Аналогічні висновки містяться у постанові № 6-1414цс17 Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст. 374 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268,367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 12.02.2018.

Головуючий суддя

Судді колегії