Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 202/2326/14-ц

провадження № 61-824 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі:-публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
-ОСОБА_3,
-ОСОБА_4, який діє в своїх та в інтересах дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6,
-ОСОБА_7,
відповідачі:-публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
-ОСОБА_8,
третя особа-Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М., від 01 грудня 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариств комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, який діє в своїх та в інтересах дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про звернення стягнення та виселення.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивовано тим, що між банком та ОСОБА_4 12 жовтня 2007 року було укладено кредитний договір за умовами якого позичальник отримав в кредит 41 003,91 доларів США під 11,04 процентів річних з кінцевим терміном повернення 12 жовтня 2017 року.

Вказані кредитні зобов'язання ОСОБА_4 забезпечено іпотекою у вигляді квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності іпотекодавцеві ОСОБА_3 у відповідності до умов укладеного між банком та ОСОБА_3 іпотечного договору від 12 жовтня 2007 року.

ОСОБА_4 свої кредитні зобов'язання належним чином не виконує, існує непогашена кредитна заборгованість, банк наділений правом на задоволення своїх вимог до боржника за рахунок іпотечного майна, а тому звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року в розмірі 117 444,34 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27 січня 2014 року складає 938 380 грн 25 коп., звернути стягнення на квартиру загальною площею 47,50 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 12 жовтня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають у спірній іпотечній квартирі, стягнути судові витрати по справі.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовано тим, що зазначений вище кредитний договір не містить усіх необхідних істотних умов договору і він не породжує для сторін договору правових наслідків. У зв'язку з цим, похідні зобов'язальні правовідносини за іпотечним договором та договором про задоволення вимог іпотекодержателя також є недійсними.

На підставі наведеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсними вказаний вище договір іпотеки від 12 жовтня 2007 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 жовтня 2007 року, укладені між нею та банком з метою забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року, стягнути судові витрати по справі.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивовано тим, що спірний кредитний договір укладено із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки відповідач не зазначив в ньому: 1) дату видачі кредиту; 2) достовірний та остаточний за весь період дії Кредитного договору детальний розпис загальної вартості кредиту; 3) відомості про абсолютне здороження кредиту, що визначається як сума переплат за процентами, комісійними платежами та іншими додатковими витратами, які несе позичальник за кредитним договором, від моменту отримання кредиту до моменту його погашення; 4) графік платежів на весь строк кредитування. Зазначив, що звернення до суду із позовною заявою ПАТ КБ « ПриватБанк» про звернення стягнення на іпотечну квартиру спрямоване на створення юридичних наслідків, не пов'язаних з недійсністю кредитного договору, а також спрямовані на порушення його конституційного права на вільний вибір місця проживання, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу і виселення мешканців в рахунок погашення заборгованості за нікчемними правочинами чинним законодавством не передбачено.

На підставі наведеного ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним спірний кредитний договір від 12 жовтня 2007 року та стягнути судові витрати по справі.

У квітні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_7 мотивовано тим, що кредитний договір укладено під впливом умисних та свідомих дій відповідача, в результаті яких позичальник був введений в оману, а саме: 1) відповідач не зазначив у кредитному договорі достовірний та остаточний за весь період дії кредитного договору детальний розпис загальної вартості кредиту; 2) відповідач не зазначив у кредитному договорі відомості про абсолютне здороження кредиту, що визначається як сума переплат за процентами, комісійними платежами та іншими додатковими витратами, які несе позичальник за кредитним договором, від моменту отримання кредиту до моменту його погашення; 3) відповідач не затвердив у кредитному договорі графік платежів на весь строк кредитування.

На підставі наведеного ОСОБА_7 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 12 жовтня 2007 року та стягнути судові витрати з відповідача.

ОСОБА_3 при розгляді справи заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності тривалістю 5 років (пункт 4.5 кредитного договору) до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 40, том 1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року, розрахованої станом на 27 січня 2014 року в розмірі 99 813,44 доларів США, що в еквіваленті за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27 січня 2014 року складає 797 509 грн 39 коп., яка складається: 36 602,63 доларів США - заборгованості за кредитом; 16 406,19 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 579,60 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 36 602,63 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 доларів США - штрафу (фіксована частина); 5 591,10 доларів США - штрафу (процентна складова), звернуто стягнення за іпотечним договором від 12 жовтня 2007 року на двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 47,5 кв. м., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В задоволені зустрічних позовних заяв ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_7 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» доведено підстави та вимоги позову, за виключенням вимоги про виселення, оскільки при розгляді справи не встановлено факту дотримання процедури добровільного виселення відповідачів з іпотечного житла. Також суд вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити розмір нарахованої банком пені з 54 233,53 доларів США до 36 602,63 доларів США.

Зустрічні позовні вимоги суд визнав недоведеними та безпідставними і відмовив у їх задоволенні Також, суд встановив, що ОСОБА_7 не є стороною кредитного договору та договору іпотеки, а тому визнав останнього неналежним позивачем за вимогою про визнання недійсним кредитного договору.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 4 019 грн 40 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивована тим, що останній черговий щомісячний платіж боржником за кредитом здійснено 04 грудня 2008 року і з 29 грудня 2008 року розпочалася заборгованість та у банку виникло право вимоги за кредитними та іпотечними зобов'язаннями.

Разом з тим, до суду із позовом банк звернувся 17 лютого 2014 року з пропуском п'ятирічного строку позовної давності, передбаченого умовами кредитного договору, а, враховуючи наявність у матеріалах справи вимоги відповідача за первісним позовом про застосування наслідків спливу строку позовної давності, апеляційний суд дійшов висновків про необхідність ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову банку в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В іншій частині рішення районного суду апеляційний суд визнав законним та обґрунтованим.

У касаційній скарзі, поданій 16 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про пропуск банком строку на звернення до суду із вказаним позовом та безпідставно застосував наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки строк дії кредитного договору визначений умовами договору, а саме до 12 жовтня 2017 року.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому 16 березня 2017 року, ОСОБА_3, ОСОБА_7 зазначають, що доводи касаційної скарги не відповідають правовідносинам, що склалися між сторонами кредитного договору, і вважають, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги заперечення на касаційну скаргу, ОСОБА_3, ОСОБА_7 вказують, що кінцевим строком повернення кредиту є календарна дата 30 квітня 2009 року, а не 12 жовтня 2017 року, як на те вказує скаржник, а початок перебігу строку позовної давності припадає на дату 29 грудня 2008 року, оскільки: згідно пунктів 7.1 та 7.1.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати - з «21» по «28» число кожного місяця; згідно пункту 7.1.2. кредитного договору в разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 7.1. (у т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту).відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Тобто: 28 грудня 2008 року - день несплати чергового платежу за кредитом; 27 квітня 2009 року - день порушення термінів оплати на 120 днів; 30 квітня 2009 року - новий строк повернення кредиту, зумовлений несплатою чергового платежу. Разом з тим, суди попередніх інстанцій ці обставини залишили поза увагою і тому ОСОБА_3, ОСОБА_7 вважають, що рішення районного та апеляційного судів слід скасувати а справу направити на новий розгляд.

Слід зазначити, що останніми самостійної касаційної скарги подано не було.

Інші сторони правом на подачу відзиву (заперечення) на касаційну скаргу не скористалися.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до пункту 7 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Між сторонами у даній справі виникли правовідносини на підставі кредитного договору, який забезпечено іпотечним зобов'язанням. Питання щодо звернення стягнення предмета іпотеки є похідним від доведення факту неналежного виконання кредитних зобов'язань, правомірності вимоги та обрання способу захисту порушеного права іпотекодержателем.

Судами встановлено, що 12 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ «КБ ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір на суму 41 003,91 доларів США під 11,04 процентів річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 12 жовтня 2017 року.

З метою забезпечення виконання за даним кредитним договором, 12 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вартість предмета іпотеки складає 266 928 грн.

Того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором.

Встановлено апеляційним судом, що останній платіж на повернення кредиту було здійснено 04 грудня 2008 року.

За таких обставин, доводи заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_7 про те, що кінцевий строк повернення кредиту було змінено на 30 квітня 2009 року через здійснення останнього платежу на повернення кредиту 04 грудня 2008 року та у зв'язку з тим, що це передбачено умовами пункту 7.1.2. кредитного договору, є такими, що заслуговують на увагу.

Апеляційним судом при розгляді справи застосовано наслідки спливу строку позовної давності та відмовлено в позові про звернення стягнення предмета іпотеки через неналежне виконання кредитних зобов'язань саме через пропуск банком п'ятирічного строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, передбаченого умовами кредитного договору.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Ввідповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Зі змісту пункту 4.5 кредитного договору вбачається, що сторони встановили спеціальний строк позовної давності тривалістю 5 років, пунктом 7.1 передбачили обов'язок позичальника по погашенню заборгованості за кредитом щомісячними платежами з «21» по «28» число кожного місяця. Пунктами 7.1.1., 7.1.2. кредитного договору сторони передбачили зобов'язання позичальника повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п. 7.1, у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 7.1.1. (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Як зазначено вище, здійснення останнього платежу на повернення кредиту відбулося 04 грудня 2008 року (така обставина сторонами у справі не спростовується). В грудні 2008 року позичальник за кредитом мав погасити поточну заборгованість по «28» число місяця, однак цього зроблено не було. За таких обставин, з 28 грудня 2008 року розпочався сто двадцяти денний термін на усунення позичальником порушення термінів оплати поточної заборгованості за кредитом і закінчився цей термін у квітні 2009 року. З0 квітня 2009 року настав строк повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі). П'ятирічний термін на звернення до суду з позовом банку за вимогами щодо вказаного вище кредитного договору закінчився 30 квітня 2014 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом в лютому 2014 року, в межах спеціального строку позовної давності, передбаченого умовами кредитного договору, що спростовує відповідні посилання апеляційного суду.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право відповідача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд при розгляді справи обмежився лише помилковим посиланням на пропуск банком строку на звернення до суду із вказаними позовом та відмовив у задоволенні позовних вимог банку саме з цих підстав, не перевіривши доводи апеляційної скарги на предмет посилань про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції по суті спору.

Наведене свідчить про невиконання апеляційним судом положень статті 303 ЦПК України при розгляді справи в апеляційному порядку, а також про невідповідність рішення апеляційного суду вимогам статей 213, 316 ЦПК України, оскільки мотивувальна частина рішення апеляційного суду не містить правових висновків на предмет обґрунтованості/безпідставності посилань позивачів у справі про порушення їх прав з боку відповідачів, правових висновків на предмет законності/безпідставності висновків суду першої інстанції по суті вимог позовів, аналізу правомірності оцінки судом першої інстанції зібраних у справі доказів, якими підтверджувалися чи спростовувалися позовні вимоги.

За правилами пунктів 1 та 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України (в чинній редакції), рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд у випадку, якщо апеляційним судом порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, через не дослідження зібраних у справі доказів, встановлення обставин справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційним судом допущено порушення норм статей 213, 303, 316 ЦПК України, не досліджено зібраних у справі доказів на предмет підтвердження/спростування підстав позовів, не перевірено правових висновків суду першої інстанції на предмет обґрунтованості/безпідставності позовів по суті спору, встановлено обставин справи, що мають суттєве значення, а саме пропуск банком строку позовної давності, на підставі недопустимих доказів, оскільки пункт 7.1.2. кредитного договору викладений у іншій редакції ніж її трактував апеляційний суд, і це в сукупності унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, а також, враховуючи, що особи, які подали заперечення на касаційну скаргу, також посилаються на порушення апеляційним судом норм процесуального права, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Враховуючи, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду апеляційної інстанції скасувати, судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 4 384 грн 80 коп. слід стягнути із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року скасувати, справу передати до апеляційного суду на новий розгляд.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 4 384 грн 80 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик