Справа № 740/2147/16-ц Провадження № 22-ц/795/232/2018 Головуючий у I інстанції - Пантелієнко В. Г. Доповідач - Кузюра Л. В.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Бобрової І.О., Губар В.С.,

позивач:ОСОБА_5,

відповідач: ОСОБА_4,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_4,

оскаржується рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності сторін, встановлення порядку користування земельною ділянкою, прізвище судді: Пантелієнко В.Г.; час і місце ухвалення рішення: 15 год. 29 хв. м. Ніжин; дата складання повного тексту рішення: 18.11.2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про поділ будинку АДРЕСА_1 з тих підстав, що їй на праві часткової власності належить 7/80 частини будинку, відповідачу - 73/80 частин будинку, з приводу поділу якого виник спір, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Виділено ОСОБА_5 в рахунок належних 7/80 часток будинку розташованого в АДРЕСА_1, а саме: житлову кімнату 1-4 площею 7,5 кв.м.; кладову 1-5 площею 3,9 кв.м.; сарай Б-1; погріб П; криницю К; огорожу №1(8,03 м); убиральню «У».

Виділено ОСОБА_4 в рахунок належної їй частки 73/80 будинку, розташованого в АДРЕСА_1, наступні приміщення: коридор 1-1 площею 5,8 кв.м.; кухню 1-2 площею 10,0 кв.м.; житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв.м., житлову кімнату 1-6 площею 10,1 кв., кухню-їдальню 1-7 площею 9,5 кв.м, коридор 1-8 площею 10,8 кв.м, веранду І площею 5,8 кв.м; ґанок, сарай В, сарай Г, гараж Е, сарай Ж, погріб П1, огорожу №1(2/3 частини), ворота з хвірткою № 2. Судом було стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 компенсацію за переотримане майно в сумі 3495 грн.та зобов»язано закрити дверний отвір між приміщеннями 1-4 та 1-2 та між приміщеннями 1-1 та 1-5; виконати дверний отвір між приміщеннями 1-5 та 1-4, виконати дверний отвір для виходу зовні із приміщення 1-5. Відповідно до варіанту поділу житлового будинку встановлено порядок користування земельною ділянкою т а розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачем ОСОБА_4 ставиться питання про скасування судового рішення через порушення судом норм матеріального і процесуального права, оскільки було допущено неповноту судового розгляду, яка вплинула на законність рішення суду.

Апелянт стверджувала про те, що створила сім»ю, не має іншого житла та очікує народження дитини, однак отримала у користування частину, яка не містить зручностей, а саме, криниці та вбиральні, в той час, як позивачу належить право на незначну частку у праві власності на будинок, яке за законом може бути припиненим у зв»язку з наявністю у позивача іншого житла.

Стверджувалось про те, що поділ нерухомого майна на самостійні об»єкти є можливим лише за умови оформлення права власності на земельну ділянку, однак земельна ділянка у власність співвласникам не передавалась, дозволу від компетентного органу на переобладнання, згідно ст. 152 ЖК України, суду подано не було, а також - судом не було проведено зміни ідеальних часток сторін, з урахуванням того, що позивачеві було виділено більшу частку від належної на суму 3495 грн. Виділена позивачеві за площею кімната є меншою, ніж передбачена відповідними нормативними актами для влаштування однокімнатної квартири, а тому, зазначена обставина також є підставою для відмови в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідач ніколи не проживала у спірному будинку, мала фактичне місце проживання у АДРЕСА_2, а останнім часом - по АДРЕСА_3. Стверджувала про те, що криниця та вбиральня потребують капітального ремонту, а поділ нерухомого майна в натурі було здійснено судом у відповідності до наявного у неї права на частку у вказаному майні та вимог закону.

Відповідач надіслала апеляційному суду 8 лютого 2018 року заперечення на відзив з прикладенням додатку з численними документами , зазначивши про те, що подані документи є доказами до позицій, викладених нею в апеляційній скарзі.

Проте, в порушення ч. 1, 2 ст. 364 ЦПК України, зазначені доповнення було подано поза межами строку на апеляційне оскарження, та без подання доказу надсилання копій доповнень до апеляційної скарги іншим учасникам справи, через що, апеляційний суд, відповідно до положень наведеної норми процесуального права, не враховує їх під час розгляду справи за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції, виходячи з з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорено сторонами те, що 28.10.2013 року ОСОБА_5 стала власником 7/80 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Ніжинською міською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13). Зазначені обставини підтверджуються також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11-12), яка одночасно містить відомості про те, що ОСОБА_4, відповідач у справі, володіє іншою частиною зазначеного будинку в розмірі 73/80 частини.

Зважаючи на те, що між учасниками спільної часткової власності виник спір з приводу користування спірним житловим будинком з надвірними будівлями та з цього питання між ними не досягнуто домовленості, за позовом ОСОБА_5 зазначений спір врегульовано рішенням суду першої інстанції на підставі положень чинного цивільного законодавства.

Положеннями ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб належить їм на праві спільної власності, а з визначенням часток кожної з них - на праві спільної часткової власності (ст. 357 ЦК України). Правовий режим такого майна визначено у ст. 358 ЦК України, якою прописано, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, однак при цьому, положеннями ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Наявність такого права співвласника кореспондує положенням ст. 316, 317, 321 ЦК України, відповідно до яких, здійснення права власності відбувається за волею особи, яка має право власності на певну річ, незалежно від волі інших осіб та є непорушним.

Зважаючи на те, що позивач мала документально підтверджене право на частку 7/80 у праві власності на будинок АДРЕСА_1 та заявила у позові вимогу про виділення її частки у натурі, суд першої інстанції обгрунтовано, на підставі положень ст. 364 ЦПК України, вирішив даний спір та здійснив виділення часток із майна, що перебувало у спільній частковій власності, відповідно до першого варіанту поділу садиби, запропонованого висновком судової будівельно-технічної експертизи № С-161 від 17.10.2016 року, виконаним судовим експертом Чернігівської регіональної торгово-промислової палати (а.с. 43-66), обравши варіант поділу майна на частини максимально наближені до розміру часток, належних сторонам на праві власності, та стягненням суми мінімальної грошової компенсації.

Водночас, вірно визначившись з природою правовідносин, нормами матеріального права, які їх регулюють, та правильно встановивши варіант поділу садиби, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що при поділі будинку за першим варіантом, запропонованим висновком експертизи, яким передбачено стягнення мінімальної суми грошової компенсації, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню за переотриману частину майна грошова компенсація в сумі 3495 грн, при цьому розмір фактичної частини домоволодіння, виділеного ОСОБА_5 складе 3/25 , відповідно ідеальна частка у праві власності ОСОБА_4 з 73/80 зменшиться та буде фактично становити 22/25 частини домоволодіння.

Зважаючи на те, що згідно висновку експертизи, поділ спірної садиби в натурі між учасниками спільної часткової власності є технічно можливим, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, за змістом ст. 364 ЦК України, суд може провести такий поділ зі зміною ідеальних часток та присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Оскільки судом першої інстанції не було змінено розміру часток у праві власності відповідно до майна, фактично виділеного сторонам в натурі, апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення, шляхом визнання права власності за ОСОБА_5 на 3/25 частини , за ОСОБА_4 - на 22/25 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та викладення у зв»язку з цим другого та третього речень резолютивної частини рішення в іншій редакції.

З огляду на наведене, апеляційним судом враховано доводи апеляційної скарги ОСОБА_4. щодо непроведення судом першої інстанції зміни ідеальних часток у праві власності сторін у відповідності з виділеними їм в натурі приміщеннями.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути враховані апеляційним судом, з огляду на такі обставини.

Крім вищенаведеного, згідно висновку експертизи та першого варіанту поділу домоволодіння та встановлення відповідного порядку землекористування, судом першої інстанції за правилами ч. 2, 4 ст. 120 ЗК України було вирішено питання про встановлення між сторонами порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований об»єкт права власності, пропорційно до часток осіб у праві власності на жилий будинок за правовстановлюючими документами та виділено позивачеві в користування земельну ділянку площею 278 кв.м., відповідачеві - 2902 кв.м.

Застосований порядок врегулювання цього питання абсолютно відповідає приписам ст. 120 ЗК України. При цьому, зважаючи на те, що за доводом апеляційної скарги суд першої інстанції не вправі був встановлювати порядок землекористування та перевищив свої повноваження, втрутившись у питання виключної компетенції органів місцевого самоврядування, апеляційний суд відзначає, що положеннями наведеної норми земельного законодавства прямо передбачено перехід до набувача права власності на жилий будинок права на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні (відповідно належить не тільки на праві власності), на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, відтак указаний аргумент апеляційної скарги підлягає відхиленню.

Довід апеляційної скарги про те, що позивачу належить незначна частка у праві власності на будинок, яке за законом з цього мотиву може бути припиненим у зв»язку з наявністю у позивача іншого житла, також не може бути врахованим апеляційним судом, оскільки згідно ч.2 ст. 317, 321 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, право власності є непорушним та на законодавчому рівні діє заборона щодо протиправного позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Питання щодо припинення права власності позивача предметом даного спору не є і відповідачем в порядку, передбаченому законом не вирішувалось.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на порушення судом першої інстанції положень ст. 152 ЖК України, через те, що переобладнання окремої частини будинку має відбуватись після реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт, однак доказів щодо цього позивачем подано не було, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.

Положеннями ст. 152 ЖК України врегульовано питання порядку проведення переобладнання і перепланування приміщень приватного житлового фонду, згідно якого, виконання власниками звичайних робіт з переобладнання та перепланування, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Зважаючи на те, що переобладнання, прописані у рішенні суду, не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, виконання наведених переобладнань не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання, а тому наведений довід апеляційної скарги не підлягає врахуванню.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 07 червня 2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об»єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» зазначені в судовому рішенні переобладнання, не є такими, що потребують отримання відповідних документів на виконання робіт.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача на ту обставину, що вона створила сім»ю, не має іншого житла та очікує народження дитини, однак отримала у користування частину домоволодіння , яка не містить зручностей, а саме, криниці та вбиральні, також не можуть бути врахованими, оскільки зазначені споруди не є тими зручностями, що розташовані у будинку, вони є приналежностями садиби як господарсько-побутові будівлі, що підлягають поділу, а тому їх виділення позивачеві за першим варіантом поділу не є порушення прав відповідача.

Твердження про те, що виділена позивачеві кімната за площею є меншою, ніж передбачено відповідними нормативними актами для влаштування однокімнатної квартири, а тому, зазначена обставина також є підставою для відмови в задоволенні позову, не ґрунтуються на приписах закону, а тому не можуть бути врахованими.

Керуючись ст.364 ЦК України, ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року змінити, шляхом викладення другого та третього речень його резолютивної частини у наступній редакції:

Виділити у користування ОСОБА_5 у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1, наступні приміщення та господарсько-побудові будівлі:

житлову кімнату 1-4 площею 7,5 кв.м.; кладову 1-5 площею 3,9 кв.м.; сарай Б-1; погріб П; криницю К; огорожу №1(8,03 м); убиральню «У», визнавши за нею право власності на 3/25 частини зазначеного об»єкта нерухомого майна.

Виділити у користування ОСОБА_4 у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1, наступні приміщення та господарсько-побудові будівлі:

коридор 1-1 площею 5,8 кв.м.; кухню 1-2 площею 10,0 кв.м.; житлову кімнату 1-3 площею 18,4 кв.м., житлову кімнату 1-6 площею 10,1 кв., кухню-їдальню 1-7 площею 9,5 кв.м, коридор 1-8 площею 10,8 кв.м, веранду І площею 5,8 кв.м; ґанок, сарай В, сарай Г, гараж Е, сарай Ж, погріб П1, огорожу №1(2/3 частини), ворота з хвірткою № 2, визнавши за нею право власності на 22/25 частини зазначеного об»єкта нерухомого майна.

В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2017 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді: