Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 352/626/13-ц

провадження № 61-1704 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В.,Бойчука І. В., Проскурінцького П. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона з 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала разом з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_4 Під час їхнього спільного проживання ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 19 лютого 2004 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. 21 листопада 2004 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Рішенням виконавчого комітету Єзупільської селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 16 травня 2000 року ОСОБА_3 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1, на якій він під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2, а потім - з ОСОБА_1 здійснював будівництво домоволодіння та господарських споруд. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Враховуючи те, що зазначене будівництво ОСОБА_3 розпочав під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2, а більшу частину будівельних робіт було здійснено вже під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_1, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на ј частину у спільній сумісній власності подружжя на будівельні матеріали та засоби, використані при будівництві домоволодіння та господарських споруд.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у складі судді Струтинського Р. Р. від 22 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ј частину у спільній власності подружжя на будівельні матеріали та засоби, використані при будівництві домоволодіння та господарських споруд по АДРЕСА_1 загальною вартістю 276 422 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 належало право власності на Ѕ частину спірного домоволодіння та господарських споруд. Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Тому ОСОБА_1 має право власності на ј частину у спільній сумісній власності подружжя на будівельні матеріали та засоби, використані при будівництві домоволодіння та господарських споруд.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що за відсутності встановленого права власності ОСОБА_2 на спірне незавершене будівництво домоволодіння, як частку у спільному майні подружжя, та за відсутності права ОСОБА_2 на спадкування після смерті ОСОБА_3, ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі. Крім того, ОСОБА_1 не зазначила, які саме її права, свободи чи інтереси порушує, не визнає чи оспорює ОСОБА_2

16 січня 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 17 жовтня 1988 року по 19 лютого 2004 року та під час їхнього спільного проживання здійснювалося будівництво спірного будинку, то суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1sp;І. з 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала разом з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_4 З 17 жовтня 1988 року ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 19 лютого 2004 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано (а. с. 60). 21 листопада 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Рішенням виконавчого комітету Єзупільської селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 16 травня 2000 року ОСОБА_3 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1, на якій він під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2, а потім - із ОСОБА_1, здійснював будівництво домоволодіння та господарських споруд (а. с. 163).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи від 31 березня 2016 року № 17/15 відсоток готовності незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 становить 77 %. Ринкова вартість використаних будівельних матеріалів, конструкцій, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна) незавершеного будівництвом зазначеного житлового будинку становить 1 105 688 грн. Відповідно, ринкова вартість 1/4 частини використаних будівельних матеріалів, конструкцій, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, становить 276 422 грн.

Статтею 15 ЦК Українипередбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати за цими особами право, на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або, з урахуванням конкретних обставин, залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересна, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Правовою основою регулювання порядку набуття права власності після смерті одного з подружжя є норми цивільного законодавства України про спадкове право.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на ј частини у спільній сумісній власності подружжя, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що за відсутності встановленого права власності ОСОБА_2 на спірне незавершене будівництвом домоволодіння, як на частку у спільному майні подружжя, та за відсутності права ОСОБА_2 на спадкування після смерті ОСОБА_3, ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі. Крім того, ОСОБА_1 не зазначила, які саме її права, свободи чи інтереси порушує, не визнає чи оспорює ОСОБА_2

На стадії перегляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд відповідно до наданих ЦПК України 2004 року повноважень був позбавлений можливості залучити належного відповідача до участі у справі з відповідним оформленням цієї процесуальної дії.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд правильно виходив із того, що обраний позивачкою спосіб захисту, а саме: вимога про визнання права власності на ј частину у спільній власності подружжя, заявлена до першої дружини її померлого чоловіка, не є належним способом захисту цивільних прав, і що на стадії апеляційного розгляду суд позбавлений можливості змінювати процесуальне положення учасників процесу та залучати до участі у справі належного відповідача.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлено згідно з вимогами процесуального закону, та узгоджуються із нормами матеріального права, які апеляційним судом правильно застосовано.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк