Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 757/27533/15-ц

провадження № 61-8055св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року у складі суддів: Гаращенка Д. Р., Соколової В. В., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 22 січня 2010 року ОСОБА_3 позичив у позивача грошові кошти в розмірі 25 000 дол. США та зобов'язався повернути кошти, оскільки зазначив відповідний процент за користування позикою - 2,5 % в місяць, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_3 Оригінал розписки знаходиться у позивача як позикодавця, що свідчить про існування невиконаного обов'язку відповідача з повернення позики. 24 квітня 2015 року ОСОБА_3 було надіслано вимогу про повернення позики та сплату процентів за користування позикою. Зазначена вимога була отримана відповідачем 15 травня 2015 року. Оскільки у добровільному порядку відповідач борг не повернув, ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного просив стягнути з ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 542 750 грн, відсотки за користування позикою в розмірі 901 113 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача борг за договором позики в розмірі 542 750 грн, відсотки за користування позикою в розмірі 901 113 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дійсно між сторонами у справі було укладено договір позики, відповідач не повертає отримані від позивача кошти, а тому позивач має право на повернення коштів відповідно до статті 1049 ЦК України, протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем - ОСОБА_2 вимоги, яку відповідач отримав 15 травня 2015 року та залишив без виконання.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити сторони, між якими склалися правовідносини позики, умови отримання позичальником в борг коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Проте розписка від 22 січня 2010 року про отримання грошових коштів не містить вказаних реквізитів.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник позивача просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 24 квітня 2015 року ОСОБА_3 було надіслано вимогу про повернення позики та сплату процентів за користування позикою, яка була отримана останнім 15 травня 2015 року та залишена без виконання. Апеляційний суд не врахував, що дата повернення коштів у розписці відсутня, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Тому, вищевказане, на думку позивача, свідчить про реальне укладення саме договору позики.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідач просить відхилити касаційну скаргу, посилаючись на те, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Оскільки з тексту наданої ОСОБА_2 розписки від 22 січня 2010 року вбачається лише те, що відповідач отримав грошові кошти, а умова щодо обов'язку їх повернення відсутня, тому спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

12 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

13 березня 2018 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про відкритий розгляд касаційної скарги та доступ до судового засідання.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Враховуючи те, що колегія суддів не вбачає необхідності виклику учасників справи для надання пояснень у справі, наявні підстави для залишення клопотання ОСОБА_3 про відкритий розгляд касаційної скарги та доступ до судового засідання відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження укладання між сторонами договору позики, позивач надав до суду лист - комерційну пропозицію за підписом генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «Сомніум» ОСОБА_3, на якому міститься власноручний напис останнього «Получил 25 000 долларов 22.01.2010 под 2,5 % в месяц».

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом апеляційної інстанції установлено, що вказана розписка не містить імен позикодавця, позичальника, посилання на зобов'язання та дати повернення коштів тощо.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Отже, вчинення запису «Получил 25 000 долларов 22.01.2010 под 2,5 % в месяц» з підписом на бланку комерційної пропозиції без зазначення осіб, яка взяла в борг та якій необхідно цей борг повернути, і строку такого повернення, не може вважатися правочином певної особи, її дією, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 боргу за договором позики та відсотки за користування позикою.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України строк повернення позики може визначатися моментом пред'явлення вимоги, а направлення на адресу відповідача вимоги про повернення позики, є підтвердженням укладеного між сторонами договору позики та погодженням усіх умов повернення позики, не заслуговують на увагу, оскільки розписка про отримання грошових коштів не містить в цілому зобов'язання про їх повернення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків апеляційного суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик