У Х В А Л А

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/59951/16-ц

провадження № 61-9377ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

09 липня 2018 року Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

Заявник просив поновити пропущений строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що не брав участі у розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанції. У жовтні 2017 року ДКС України вже зверталася до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на вищевказані судові рішення. Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2018 року зазначену скаргу повернуто особі, яка її подала, оскільки ДКС України не усунула її недоліки. Посилаючись на те, що відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підстави для представництва прокуратурою інтересів держави у вказаній справі, оскільки ДКС України здійснило такий захист неналежним чином, а з матеріалами справи представник прокуратури ознайомився лише 21 червня 2018 року, просив суд визнати поважними причини пропуску строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 серпня 2018 року визнано неповажними наведені заявником підстави пропуску строку, касаційну скаргу залишено без руху, а заявнику надано строк для усунення її недоліків. Зокрема, необхідно було зазначити інші поважні та обґрунтовані підстави пропуску строку на касаційне оскарження та надати належні та допустимі докази на їх підтвердження.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 325 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення) касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

Апеляційним судом міста Києва постановлено ухвалу 19 вересня 2017 року, тому останній день строку на касаційне оскарження судового рішення припадав на 09 жовтня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

На виконання ухвали суду Заступник прокурора міста Києва надіслав заяву, в якій зазначив, що про оскаржувані судові рішення прокуратурі міста Києва стало відомо з листа ДКС України від 15 березня 2018 року № 5-08/1749-4386, проте у зазначеному листі відсутні відомості, які б вказували на наявність підстав для представництва органами прокуратури інтересів держави та бездіяльність органу державної влади. Тому лише 21 червня 2018 року після ознайомлення з матеріалами справи заявнику стало відомо про порушення інтересів держави, внаслідок неналежного захисту її інтересів з боку ДКС України. Проте належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин прокуратурою до заяви не додано.

У рішенні від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13) у справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив: «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 03 грудня 2003 року). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків ( рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Враховуючи те, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку, суд касаційної інстанції не може вирішити питання щодо поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження, оскільки належних та допустимих доказів, які підтверджують поважність причин його пропуску суду не надано.

Станом на 14 листопада 2018 року ухвала Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 серпня 2018 року заявником не виконана, тому суд не може вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. С. Олійник