Провадження № 2/234/225/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року Краматорський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Лутай А.М.

при секретарі - Пагуліч Д.Г.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Краматорськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 28.08.2017р звернувся до суду з дійсним позовом, вказуючи, що з липня 1997 року до грудня 2006 року він проживав однією сім'єю з ОСОБА_3, відповідачем-1 у справі. Свої вимоги мотивує тим, що в період спільного проживання з останньою, вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, в якій він був прописаний і мешкав до липня 2017р. Зазначає, що в липні 2017р до нього з'явився ОСОБА_4, відповідач-2 у справі, який повідомив про те, що він купив квартиру у ОСОБА_3, зняв його (ОСОБА_1) з реєстрації в даній квартири та запропонував виселиться з квартири. З посиланням на ст.ст.203, 215 ЦК України просить договір купівлі-продажу від 06.07.2017р, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно вищевказаної квартири, визнати недійсним, оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю його та відповідачки ОСОБА_3, згоди на її продаж він не давав.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав свої вимоги цілком та надав суду пояснення, зазначені у позові.

Представник позивача - ОСОБА_2 підтримав вимоги позову ОСОБА_1, просив задовольнити їх в повному обсязі, та надав в судовому засіданні пояснення, аналогічні поясненням позивача.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви ОСОБА_1, зазначивши, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25.11.2008 року, частково залишеним в силі рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21.04.2009 року, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спірної квартири АДРЕСА_1, а тому ОСОБА_3 мала повне право самостійно розпорядитися цією квартирою.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що згідно копії Договору купівлі-продажу квартири №304 від 29 липня 1999 року, який 29.07.1999р зареєстрований на Краматорській Універсальній біржі «Примус», ОСОБА_3 купила двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29.08.2007 року вказаний договір купівлі-продажу визнаний дійсним та за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке набрало законної сили 11.09.2007 року.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2009 року встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з липня 1997р до грудня 2006р., тобто в період, коли була придбана спірна квартира.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25.11.2008 року, частково залишеним в силі вищезазначеним рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21.04.2009 року, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спірної квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.07.2017 року відповідачка ОСОБА_3 продала належну їй квартиру відповідачу ОСОБА_4

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.

Відповідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 з посиланням на ст.65 ч.1 СК України, якою передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, просить визнати недійним договір купівлі-продажу квартири від 06.07.2017р з підстав ст.ст.203, 215 ЦК України.

Згідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 1 ст.317 ЦК України визначає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що згідно умов договору купівлі-продажу квартири від 06.07.2017р для оформлення зазначеного договору продавцем ОСОБА_3 були надані всі необхідні документи щодо належності їй вказаної квартири, що підтверджується п.1 договору купівлі-продажу. Продаж зазначеної квартири вчинено за 74200грн, що підтверджується п.2 вказаного вище договору купівлі-продажу квартири.

Сторони добросовісно виконали зобов'язання за даною угодою: продавець передав у власність покупцеві квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1, і отримала гроші, а покупець ОСОБА_4 сплатив гроші й отримав вказану нерухомість. Вказане свідчить про те, що угода відбулася, оскільки сторони дійшли спільної згоди між собою щодо істотних умов договору. З того часу по теперішній день вказана квартира використовується для постійного проживання відповідачем-2 ОСОБА_4 Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при укладені вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 06.07.2017р були додержанні в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимоги, передбачені ст.203 ЦК України.

Оскільки, як було зазначено вище, відповідачка ОСОБА_3 була визнана єдиним власником вказаної квартири, і як власник мала право розпоряджається своїм майном на власний розсуд, укладення договору купівлі-продажу квартири не потребувало згоди позивача ОСОБА_1

Враховуючи вищезазначене, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.07.2017 року

Керуючись ст.ст.10,12,13, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06.07.2017 року, посвідченого Державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І. та зареєстрованому в реєстрі за №1-2444.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Донецької області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивні частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 01.03.2018р.

Повний текст рішення складений 12.03.2018 року.

Суддя: А.М.Лутай