Постанова

Іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 712/11861/15-ц

провадження № 61-869 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа без самостійних вимог - Черкаська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Черкаської області у складі суддів: Ювшина В. І., Гончар Н. І., Корнієнко Н. В., від 29 листопада 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Черкаська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 Відповідачі своїми діями перешкоджають йому користуватися будинком та земельною ділянкою, оскільки обмежили доступ до належного йому майна, а саме: здійснили самозахват землі, як проїзної частини, так і землі Черкаської міської ради (зелена зона), без будь-якого дозволу або рішення. ОСОБА_7 здійснює самовільну забудову самозахопленої земельної ділянки спорудами різного призначення.

Вважаючи, що власники суміжних земельних ділянок здійснили самозахват землі, здійснюючи її забудову, чим звузили проїзну частину до його будинку, та перешкоджають йому повноцінно користуватись своєю власністю, ОСОБА_4, враховуючи уточнені позовні вимоги, просив зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та будинком за вказаною адресою шляхом знесення паркану за адресою: АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_7

Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 6 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_7 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_4

Ухвалено усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, шляхом перенесення ОСОБА_7 металевої огорожі будинку АДРЕСА_2 та приведення площі земельної ділянки НОМЕР_1 у відповідність до рішення Черкаської міської ради від 27 березня 1990 року № 68, яка складала 379 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі 487 грн 20 коп. та за оплату судової експертизи - 8 316 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_7 здійснив самозахват землі, як проїзної частини, так і землі Черкаської міської ради, та здійснює забудову земельної ділянки спорудами різного призначення, чим порушує право позивача користуватися власністю, зокрема, утруднює проїзд до належних позивачу будинку та земельної ділянки. Вимоги позивача щодо відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не знайшли свого підтвердження.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено, а рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що самовільно зайнята земельна ділянка ОСОБА_7 із земель Черкаської міської ради не межує із земельною ділянкою ОСОБА_4, а тому не порушує його право землекористування. Черкаська міська рада не заявляла вимог про повернення самовільно зайнятої ОСОБА_7 земельної ділянки, що належить Черкаській міській раді.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що самовільним зайняттям ОСОБА_7 земельної ділянки Черкаської міської ради суттєво звужено проїзд, що перешкоджає вільному проїзду до його будинку та гаража, чим порушуються його права.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 2 квітня 2014 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 575 кв. м та будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є власниками будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2.

Власником будинку по АДРЕСА_2 є ОСОБА_7

Також установлено, що відповідач ОСОБА_7 збільшив розміри своєї земельної ділянки до 393 кв. м шляхом перенесення металевого паркану в бік проїзної частини АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд усунути порушення, які перешкоджають здійсненню права розпорядження належним йому майном, тобто ним було пред'явлено негаторний позов - позов власника про усунення порушень.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За положеннями частин першої і другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до листа департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради від 20 серпня 2015 року, 31 липня 2015 року було зафіксовано факт встановлення біля будинку АДРЕСА_2 металевого паркану з виносом опірних стовпів у бік проїзної частини дороги, складування гілля, відходів деревини на прилеглій до будинку території. Власнику домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, було вручено припис з вимогою усунення виявлених порушень в термін до 7 серпня 2015 року. У вказаний термін виявлені порушення в повному обсязі усунуті не були, у зв'язку з чим відносно власника вказаного домоволодіння було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 152 КУпАП.

Згідно з висновком земельно-технічної експертизи від 6 травня 2016 року відповідно до вимог пункту 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі треба формувати мережу внутрішньо квартальних проїздів. Ширина їхньої проїзної частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м. До житлових і громадських будинків треба передбачати проїзди шириною 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин.

До домоволодіння АДРЕСА_1 до берегових схилів Дніпра передбачено проїзд. Ширина проїзду (смуги руху) відповідно до таблиці 7.1 пункту 7.26 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» повинна бути 3,0-3,5 м, кількість смуг проїзної частини - від 1-2, ширина тротуару - 0,75 м.

Рішенням від 27 березня 1990 року № 68 Черкаська міська рада розділила на дві окремі земельні ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 на домоволодіння НОМЕР_2 та домоволодіння НОМЕР_1.

Площа земельної ділянки по АДРЕСА_2, становила 379 кв. м.

Площа земельної ділянки АДРЕСА_2 яка перебуває в користуванні ОСОБА_7, станом на час проведення експертизи складає 393 кв. м, що на 14 кв. м більше, ніж передбачено рішенням Черкаської міської ради від 27 березня 1990 року № 68.

Ширина проїзду, ширина тротуару відповідно до пунктів 3.22, 7.26 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» повинна бути 3,50 м, ширина проїзної частини, плюс 0,75м - для ширини тротуару.

Власник домоволодіння НОМЕР_1 ОСОБА_7 шляхом самозахвату земель Черкаської міської ради, перенесення металевої огорожі в сторону проїзду збільшив розміри своєї земельної ділянки з 379 кв. м до 393 кв. м.

Також у вказаному висновку експертизи зазначено, що для збільшення ширини проїзної частини експерт пропонує перенести металеву огорожу домоволодіння НОМЕР_1 зі сторони проїзду до житлового будинку літ. «Б-1», тим самим привести площу земельної ділянки НОМЕР_1 у відповідність до рішення Черкаської міської ради від 27 березня 1990 року № 68, яка складала 379 кв. м. Експертом було запропоновано варіант збільшення ширини проїзної частини проїзду до будинку АДРЕСА_3

Суд першої інстанції за результатами перевірки зібраних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач довів належними та допустимими доказами, що відповідач порушив його права як землекористувача, шляхом самозахвату ОСОБА_7 земель загального користування (проїзду), у зв'язку з чим порушив його право на користування належним ОСОБА_4 майном, оскільки зменшився проїзд до його земельної ділянки та будинку.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_4 є обґрунтованим.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідач вчинив самозахват на землі комунальної власності, яка не межує із землею позивача, а тому не порушує його права як землекористувача, не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону.

Належними та допустимими доказами позивач довів, що внаслідок самозахвату ОСОБА_7 земель загального користування (проїзду), порушується його право на користування своєю земельною ділянкою та будинком за адресою: АДРЕСА_1, оскільки внаслідок самозахвату проїзду він зменшився і його ширина є меншою, ніж передбачено нормативами ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (а. с. 88).

Те, що порушення відповідач чинить на земельній ділянці, що не належить позивачу, а належить територіальній громаді як земля загального користування населених пунктів, не позбавляє позивача права пред'явити негаторний позов, враховуючи, що позивач довів належними і допустимими доказами утруднення проїзду до належного йому будинку та земельної ділянки, внаслідок самозахвату відповідачем частини проїзду.

Суд апеляційної інстанції вищевказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, помилково скасувавши законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 29 листопада 2016 року скасувати, рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 6 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк