Справа №560/1064/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Оборонової І.В.,

за участю секретаря Волкодав А.А.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернувся до Дубровицького районного суду Рівненської області з позовом до відповідача ОСОБА_4 та просить з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з нього: 8500,00 доларів США заборгованості за договором позики (розпискою) від 04 липня 2016 року; 1825,55 доларів США процентів за користування грошовими коштами; 1185,34 доларів США за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, а також судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 04 липня 2016 року він передав відповідачу в позику 8500,00 доларів США, які відповідач зобов'язувався повернути до 01 вересня 2016 року, про що свідчить власноруч написана відповідачем розписка. Проте, грошові кошти позивачу відповідач не повернув та будь-яких дій, спрямованих на погашення заборгованості не вживав. На неодноразові звернення позивача з приводу повернення вказаних коштів, відповідач не реагував, а тому позивач просить стягнути вказані кошти з відповідача. Також позивач вказує, що умовою розписки було передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, відповідач має сплачувати позивачу 10% річних, тому оскільки борг не повернуто, з відповідача просить стягнути 1185,34 доларів США. Крім того, відповідач не сплачує позивачу і відсотки за користування позикою, які складають 1825,55 доларів США.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у його задоволенні, покликаючись на заперечення проти позову, де зазначено, що у написаній відповідачем розписці відсутні слова, що позивач передав вказані кошти у позику чи в борг, що не тотожне отриманню коштів у позику, а також, що відповідач ці кошти має повернути саме позивачу та не вказано про отримання відповідачем цих коштів у власність. При цьому не заперечивши ту обставину, що такі кошти відповідач дійсно отримав від позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 04 липня 2016 року ОСОБА_4 написав розписку, відповідно до якої отримав від позивача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 8500 доларів США на власні потреби на строк до 01 вересня 2016 року. Вказане підтверджується долученою позивачем до матеріалів справи копією розписки (а.с.5), оригінал якої було надано суду для огляду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У правових позиціях висловлених в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, вказано, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Судом встановлено, що грошові кошти отримані відповідачем за розпискою від 04 липня 2016 року, підлягали поверненню до 01 вересня 2016 року, тому вони є сумою боргу ОСОБА_4 перед позивачем, оскільки встановлено строк повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, дата 01 вересня 2016 року у розписці є датою, зі спливу якої у відповідача виникли обов'язки, а у позивача - права щодо повернення грошових коштів за договором позики.

При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Проте, відповідачем такі докази суду не надавались, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався.

За таких обставин суд дійшов висновку, що наданий позивачем для огляду оригінал розписки, підтверджує факт укладення між сторонами договору позики, оскільки з неї вбачається, як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її повернення, тому укладений між сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Таким чином, в судовому засіданні представником позивача доведено факт передачі позичальнику коштів, а представником відповідача такий факт було підтверджено, а оскільки у визначений у розписці строк кошти повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з даним позовом до суду, а тому позовні вимоги в частині стягнення суми боргу з відповідача слід задоволити.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, на ту обставину, що в розписці немає вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг чи в позику, є безпідставними, так як і інші посилання не заслуговують на увагу, оскільки наявність самої розписки підтверджує факт укладення договору та отримання відповідачем зазначених в ній коштів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.ст.625,1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Верховний Суд України у Постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 636цс14 висловив правову позицію, у якій зазначив, що у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з розміру отриманих відповідачем від позивача грошових коштів, користування коштами у даному випадку, з огляду на ч. 2 ст. 1048 ЦК України, не можна вважати безпроцентним.

Проаналізувавши надану позивачем розписку, суд приходить до висновку, що сторонами розмір процентів за користування позикою не був встановлений, а тому з 04.07.2016 року по 22.01.2018 року (дата уточненого позову), тобто за 568 днів відповідач має сплатити на користь позивача відсотки за користування чужими грошима на рівні облікової ставки Національного Банку України.

З врахуванням відомостей, які визначені у Постановах Правління НБУ «Про регулювання грошово-кредитного ринку» щодо ставки НБУ, за періоди з 04.07.2016 року по 22.01.2018 року, розрахунок процентів за користування позикою слід проводити на рівні облікової ставки Національного банку України, за формулою: сума процентів = (сума позики) х (облікову ставку НБУ) /100/365 х (кількість днів).

Так в період з 04.07.2016 по 28.07.2016 ставка НБУ 16,5%, кількість днів 25, розмір процентів 96,06 долари США;

період з 29.07.2016 по 15.09.2016, ставка НБУ 15,5, кількість днів 49, розмір процентів 176,87 долари США;

період з 16.09.2016 по 27.10.2016, ставка НБУ 15%, кількість днів 42, розмір процентів 146,71 доларів США;

період 28.10.2016 по 13.04.2017, ставка 14%, кількість днів 168, розмір процентів 547,73 доларів США;

період з 14.04.2017 по 25.05.2017 р., ставка 13%, період 42 дні, розмір процентів 127,15 доларів США;

період з 26.05.2017 по 23.08.2017, ставка 12,5%, кількість днів 90, розмір процентів 261,99 доларів США;

період з 24.08.2017 по 26.10.2017, ставка 12,5%, кількість днів 64, розмір процентів 186,30 доларів США;

період з 27.10.2017 по 14.12.2017, ставка 13,5%, кількість днів 49, розмір процентів 154,05 доларів США;

період з 15.12.2017 по 22.01.2018, ставка 14,5%, кількість днів 39, розмір процентів 131,69 доларів США;

Таким чином, загальна сума процентів, які має сплатити боржник ОСОБА_4 за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України (згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України), за період з 04.07.2016 року по 22.01.2018 року складає 1828,55 доларів США.

Також, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із написаної відповідачем розписки від 04 липня 2016 року у ній зазначено, що в разі неповернення кредиту до вказаної дати (тобто до 01 вересня 2016 року) на залишок боргу нараховується пеня у розмірі 10 %

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу (три відсотки річних від простроченої суми), незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Таким чином, оскільки сторонами у борговій розписці було встановлено розмір процентів на рівні 10 процентів від простроченої суми 8500,00 доларів США та виходячи із змісту статті 625 ЦК України, вирахуваний позивачем розмір відсотків річних, який складає 1185,34 доларів США є вірним та підлягає стягненню з відповідача у вказаному розмірі, оскільки був визначений за формулою: (1185,34 = 8500х10/100/365х509).

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, з відповідача підлягають стягненню грошові кошти з яких: 8500,00 доларів США - заборгованості за договором позики; 1825,55 доларів США - проценти за користування грошовими коштами; 1185,34 доларів США - за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання.

Згідно ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ч.2 ст.192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України.

Частиною 2 ст.192 ЦК Уккраїни передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

При цьому вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, адже згідно приписів ч. 2 ст. 524 ЦК України Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню та стягненню й інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені статтею 625 ЦК України.

Верховний Суд України у Постанові від 01 березня 2017 року по цивільній справі № 284цс17 висловив правову позицію, у якій зазначив, що сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У вказаній постанові Верховний суд також вказав, що обґрунтованими є висновки суду першої та апеляційної інстанцій про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору за курсом долара США на день ухвалення судового рішення.

Згідно офіційного Повідомлення НБУ «Про офіційні курси гривні до іноземної валюти», яке розміщено на офіційному сайті НБУ на 20 березня 2018 року, копія сторінки з якого наявна у матеріалах справи, офіційний курс гривні до іноземної валюти долара США становить 2643,60 грн. за 100 доларів США, отже на цю дату, еквіваленти грошових сум, за курсом НБУ, які підлягають стягненню з відповідача становлять: 8500,00 доларів США - заборгованості за договором позики в еквіваленті до гривні є - 224 706 грн.; 1825,55 доларів США - процентів за користування грошовими коштами в еквіваленті до гривні є 48260,23 грн.; 1185,34 доларів США - за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання в еквіваленті до гривні є - 31335,64 грн.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

При подачі позову, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2958,49 грн., а тому вказану суму слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Стягнути із ОСОБА_4, паспорт серії НОМЕР_1, виданий 02 квітня 2007 року Дубровицький РВ УМВС України в Рівненській області, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 жителя АДРЕСА_2 - 8500,00 USD (вісім тисяч п'ятсот доларів США) заборгованості за договором позики (розпискою) від 04 липня 2016 року, що в гривневому еквіваленті на дату ухвалення рішення становить 224 706 грн. (двісті двадцять чотири тисячі сімсот шість гривень).

Стягнути із ОСОБА_4, паспорт серії НОМЕР_1, виданий 02 квітня 2007 року Дубровицький РВ УМВС України в Рівненській області, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, жителя АДРЕСА_3 проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1825,55 USD (одну тисячу вісімсот двадцять вісім доларів США п'ятдесят п'ять центів), що в гривневому еквіваленті на дату ухвалення рішення становить 48260,23 грн. (сорок вісім тисяч двісті шістдесят гривень двадцять три копійки).

Стягнути із ОСОБА_4, паспорт серії НОМЕР_1, виданий 02 квітня 2007 року Дубровицький РВ УМВС України в Рівненській області, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, жителя АДРЕСА_3 - 10% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань в розмірі 1185,34 USD (одну тисячу сто вісімдесят п'ять доларів США тридцять чотири центи), що в гривневому еквіваленті на дату ухвалення рішення становить 31335,64 грн. (тридцять одну тисячу триста тридцять п'ять гривень шістдесят чотири копійки).

Стягнути Стягнути із ОСОБА_4, паспорт серії НОМЕР_1, виданий 02 квітня 2007 року Дубровицький РВ УМВС України в Рівненській області, жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, жителя АДРЕСА_2 - 2958,49 грн. (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят вісім гривень сорок дев'ять копійок) понесених судових витрат по оплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Апеляційний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29 березня 2018 року.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду Оборонова І.В.