справа № 363/1258/17 головуючий у суді І інстанції ЧірковГ.Є.
провадження № 22-ц-/824/2003/18 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції ФінагеєвВ.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Юлія Іванівна, про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просиластягнути з відповідачів солідарно на її користь 276 000 грн. основного боргу, 11 093 грн. - три відсотки річних за весь час прострочення, 55 270 грн. 07 коп. - інфляційних втрат, а всього 342 363 грн. 07 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 жовтня 2015 року ОСОБА_5 дала у борг відповідачам гроші у сумі 276 000 грн., що було еквівалентно 12 000 доларів США, про що між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір. Відповідачі зобов'язувалися повернути кошти протягом року, тобто до 14 жовтня 2016 року. Однак, відповідачі не повернули кошти та на неодноразові звернення позивача не реагують.

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом та просила визнати недійсним договір позики, укладений 14 жовтня 2015 року позикодавцем ОСОБА_5 та позичальниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальникам грошові кошти у розмірі 276 000 грн., що дорівнює еквівалентну 12 000 доларів США та посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного округу Київської області Грицаєнко Ю.І. і зареєстрований в реєстрі за № 667.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що з нею, як позичальником, ніхто попередньо не обговорював умови позики. ОСОБА_5 не отримувала ні від позичальника, ні від ОСОБА_3 жодних грошей як до підписання договору, так і після його підписання. Запрошуючи ОСОБА_4 до нотаріуса, її син не попередив про те, що вона буде зазначена у договорі як позичальник. ОСОБА_4 була впевнена у тому, що вона підписує договір як свідок. Відповідач помилялася щодо свого статусу при підписанні договору та щодо наслідків його підписання. Жодного документу, який би свідчив про отримання відповідачем коштів, немає і бути не може.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції через його незаконність та необґрунтованість та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 в частині стягнення заборгованості за договором позики з неї та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4, визнавши частково недійсним договір позики, укладений 14 жовтня 2015 року. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що у резолютивній частині рішення суд невірно зазначив дату укладення договору позики. Підписуючи договір позики, відповідач його не перечитувала, оскільки була впевнена, що вона виступає як свідок. Суд залишив поза увагою заперечення, які подавалися відповідачами. Обставини, зазначені позивачем у позовній заяві не відповідають дійсності, оскільки не було будь-яких домовленостей щодо надання позивачем у позику коштів. Відсутня розписка, яка б беззаперечно підтверджувала факт отримання ОСОБА_4 позики. Суд залишив поза увагою свідчення відповідача ОСОБА_3 про те, що саме він отримав кошти на потреби своєї сім'ї. Суд також не взяв до уваги доходи відповідача, які свідчать про те, що у неї немає потреби отримувати кошти у позику. Приватний нотаріус, яка була залучена у якості третьої особи, не допитувалася судом, не надавала пояснень, що свідчить про порушенням судом ч. 2 ст. 43 ЦПК України. Суд порушив вимоги ч. 2 ст. 1047 ЦК України, а також не надав оцінки аргументам, які наводила відповідач. Рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідка. Зі змісту договору позики вбачається, що розрахунок здійснювався не в національній валюті України гривні, а у доларах США, а, отже, сума позики індексації внаслідок знецінення не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 14 жовтня 2015 року та стягнути з ОСОБА_3 всю суму заборгованості за договором позики у розмірі 337 797 грн. 18 коп., яка складається з 276 000 грн. основного боргу, 10 639 грн. 24 коп. - три відсотки річних за 469 прострочених днів з 14 жовтня 2016 року по 25 січня 2018 року, 51 157 грн. 94 коп. - інфляційні втрати за період з 14 жовтня 2016 року по 25 січня 2018 року. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_5 погодилася надати кошти у позику, але обов'язковою умовою була присутність матері ОСОБА_4 під час оформлення договору позики, для того щоб вона була обізнана про оформлення такої позики та в подальшому, за потреби, допомогла сім'ї сина повернути кошти. Позивач передала кошти особисто ОСОБА_3 і ці кошти були використані разом з ОСОБА_7. Значна частина коштів була використана на погашення існуючої кредитної заборгованості в банківських установах. Суд безпідставно застосував до спірних правовідносин статті 541, 543 ЦК України та невірно застосував правові висновки Верховного Суду України у постанові № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року. Оскаржуваним договором від 14 жовтня 2015 року не передбачено солідарного обов'язку боржників. Суд проігнорував пояснення відповідача про те, що кошти він брав сам особисто та у повному обсязі. Договір позики підписаний та складений у трьох примірниках, один з яких надано позивачу, інший залишився у нотаріуса, а третій надано ОСОБА_3. ОСОБА_4 не бачила договір позики аж до моменту його надання до суду позивачем. Це додатково підтверджує те, що основним позичальником був ОСОБА_3. Суд не взяв до уваги, що кошти витрачені на погашення кредитів, які раніше отримані відповідачем та його колишньою дружиною ОСОБА_7 за час спільного проживання. Значна частина коштів була вкладена у сімейний бізнес. Борг є солідарним по відношенню до відповідача та його колишньої дружини. Суд не залучив до участі у справі ОСОБА_7 у якості третьої особи на стороні відповідачів. Покази свідка ОСОБА_7 не можуть бути допустимими доказами, оскільки такий доказ не може підтверджувати факт укладання чи виконання умов договору позики. Суд допустив перевагу показів свідка на користь позивача та відхилив без будь-якого обґрунтування доводи відповідача, що свідчить про упереджене ставлення суду до відповідачів. Суд здійснив неналежний розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вказує на те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи. Відповідачі не надали доказів на спростування обставин, зазначених у позовній заяві.

У запереченнях на позовну заяву, які містяться у матеріалах справи, відповідач ОСОБА_3 посилався на аналогічні обставини, які зазначені в апеляційній скарзі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_3, ОСОБА_4 (позичальники) укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передала у власність позичальникам грошові кошти в сумі 276 000 грн., що еквівалентно 12 000 доларів США, а позичальники зобов'язалися повернути позику у визначений договором строк. Строк позики розпочинається з моменту укладення цього договору і становить один рік (а.с.7).

14 жовтня 2015 року ОСОБА_7 надала згоду на позику її чоловіком ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 276 000 грн., що еквівалентно 12 000 доларів США, яка посвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І. (а.с.60).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріально посвідчений договір позики за своєю суттю і змістом є документом, який підписано сторонами й складено після отримання відповідачами коштів, що підтверджує факт укладення договору, зміст його умов, так і факт передачі позикодавцем грошових коштів в сумі 276 000 грн. позичальникам.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статей 540, 541 ЦК України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 14 жовтня 2015 року ОСОБА_5 передала у користування відповідачам кошти у розмірі 276 000 грн., що еквівалентно 12 000 доларів США, на умовах платності та повернення на строк до 14 жовтня 2016 року.

Однак, у вказаний у договорі строк відповідачі не повернули кошти.

Заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_5 надала достатні докази, які підтверджують обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Таким доказом є нотаріально посвідчений договір позики, який містить предмет договору, розмір та строки позики, порядок надання та повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, судом встановлено, що кошти, отримані у позику відповідачами, підлягали поверненню не пізніше 14 жовтня 2016 року згідно п. 4.1, 5.2, 2.3 договору позики.

Однак, у вказаний у договорі строк кошти не були повернуті, а тому позивач у силу вимог ст. 625 ЦПК України має право на стягнення трьох відсотків річних.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 зазначає, що суд здійснив неналежний розрахунок трьох відсотків річних.

Згідно з розрахунку трьох відсотків річних за весь час прострочення, наданих ОСОБА_5, вбачається, що вона розрахувала їх з 14 жовтня 2016 року і вказану дату вона вважає датою виникнення заборгованості. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

14 жовтня 2016 року є останнім днем, у який підлягали поверненню кошти, надані у борг, а, отже, датою, з якої виникла заборгованість у відповідачів, є саме 15 жовтня 2016 року.

Так, три відсотки річних за період з 15 жовтня 2016 року по 15 лютого 2018 року (період, який вказує у своєму розрахунку позивач) складатиме 11 088 грн. 10 коп.

Розрахунок

відсотків за користування грошовими коштами.

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
276000грн.15.10.201615.02.2018

Дата початку нарахування:15.10.2016.

Дата закінчення нарахування:15.02.2018.

Відсоткова ставка:3% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
15.10.201615.02. 000311 088.10
Всього: 489 11 088.10
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що кількість прострочених днів розраховується з 14 жовтня 2016 року та закінчується 25 січня 2018 року (день подання заяви позивача про збільшення позовних вимог).

Проте, у заяві про збільшення позовних вимог, ОСОБА_5 просила стягнути три відсотки річних по 15 лютого 2018 року. Рішення у справі ухвалено 15 травня 2018 року. Тобто, відповідачі у період з 15 жовтня 2016 року по 15 лютого 2018 року кошти не повертали і весь цей час мало місце прострочення виконання зобов'язання.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4 вказує на те, що відсутня розписка, яка б беззаперечно підтверджувала факт отримання нею позики. Суд залишив поза увагою свідчення відповідача ОСОБА_3 про те, що саме він отримав кошти на потреби своєї сім'ї. Суд також не взяв до уваги доходи відповідача, які свідчать про те, що у неї немає потреби отримувати кошти у позику.

Однак, апеляційний суд не може прийняти до уваги вказані доводи відповідача, оскільки у матеріалах справи міститься договір позики, який підписаний відповідачем, і який свідчить про те, що вона отримала кошти за договором до його підписання. Вказана обставина ОСОБА_4 не спростована. У даному випадку письмовий договір, укладений між сторонами, свідчить про виникнення між ними правовідносин, що виникають з договору позики і наявність розписки не є обов'язковою умовою підтвердження факту передачі коштів. Сторони підписали договір позики, а, отже, погодилися з його змістом, умовами та визнали обставини, які він містить.

Наявність у відповідача ОСОБА_4 певних доходів не спростовує отримання нею у борг коштів за договором позики. Посилання відповідача на невірне зазначення у резолютивній частині рішення дати укладення договору позики не впливає на законність рішення суду, а є підставою для виправлення описки судом, який ухвалив рішення.

Заперечуючи проти позову про стягнення боргу за договором позики, відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що позивач передала кошти особисто йому і ці кошти були використані разом з ОСОБА_7. Значна частина коштів була використана на погашення існуючої кредитної заборгованості в банківських установах та сімейний бізнес. Борг є солідарним по відношенню до відповідача та його колишньої дружини, а суд не залучив ОСОБА_7 у якості третьої особи.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї.

Надання згоди колишньої дружини відповідача на отримання ним коштів у позику не свідчить про те, що договір було укладено в інтересах сім'ї, а кошти витрачені на потреби сім'ї.

Відповідач не надав доказів того, що договір позики укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї і кошти, одержані за цим договором, використані в інтересах сім'ї. Цілі, на які було отримано вказані кошти, у договорі також не зазначено.

За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що колишня дружина відповідача є солідарним боржником і повинна повертати вказані кошти. Крім того, як вбачається з матеріалів справи жодних позовних вимог до ОСОБА_7 позивач не заявляла.

ОСОБА_3 також вказує на те, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин статті 541, 543 ЦК України.

Однак, у договорі позики не визначено частки суми боргу, яка підлягає поверненню позичальниками, а, отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про солідарний обов'язок позичальників.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що суд не залучив до участі у справі ОСОБА_7 у якості третьої особи на стороні відповідачів.

Однак, вказана особа не є стороною договору позики, і будь-які договірні відносини між позивачем та ОСОБА_7 відсутні, а тому відсутні правові підстави для залучення її до участі у справі і суд першої інстанції дав вірну оцінку зазначеним обставинам.

Відповідач також вказував на те, що покази свідка ОСОБА_7 не можуть бути допустимими доказами, оскільки такий доказ не може підтверджувати факт укладання чи виконання умов договору позики.

Однак, основною підставою для ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення боргу є наявність між сторонами нотаріально посвідченого договору позики, а не покази свідка.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не заперечує проти отримання ним у борг коштів у відповідача і в апеляційній скарзі він просить стягнути суму боргу, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків за прострочення лише з нього, оскільки вважає, що відповідач ОСОБА_4 є неналежним відповідачем, так як кошти вона не отримувала.

Однак, зміст договору позики спростовує такі доводи відповідача, а відтак підстави для звільнення ОСОБА_4 від виконання обов'язку повернути кошти за договором позики відсутні.

Доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм ч. 2 ст. 43, ч. 3 ст. 53 ЦПК України, які пов'язані з ненаданням приватним нотаріусом пояснень під час судового розгляду справи, незалученням до участі у справі третьої особи ОСОБА_7, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_5 інфляційних втрат, виходячи з наступного.

Згідно вимог статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року (справа № 486/6/17-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту договору позики, укладеного між сторонами, вбачається, що грошовий еквівалент зобов'язання був визначений у доларах США, а, отже, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні.

Враховуючи зазначене, правові підстави для стягнення на користь позивача з відповідачів інфляційних втрат відсутні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині первісного позову підлягає скасуванню через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права з ухваленням в цій частині нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача, відповідно змінюється розподіл судових витрат.

Так, позивач ОСОБА_5 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог. Апеляційний суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача основної суми боргу та трьох відсотків річних на загальну суму 287 088 грн. 10 коп.( 83,8 % від заявлених позовних вимог). При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 3 423 грн. 63 коп. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, з кожного з відповідачів у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 434 грн. 50 коп. ((3423,63/100)*83,8)/2).

При подачі апеляційних скарг в частині оскарження рішення суду за первісним позовом, кожен з відповідачів сплатив судовий збір у розмірі 2 567 грн. 72 коп. Оскільки апеляційні скарги кожного з відповідачів підлягають задоволенню на 16,2 %, з держави на користь кожного з них підлягає стягненню судовий збір у розмірі 415 грн. 97 коп.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору позики, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що вона підписала договір не читаючи та не ознайомлюючись із його змістом, не може бути підставою для визнання його недійсним згідно ст. 229 ЦК України (як укладеного під впливом помилки). Нотаріальне укладення договору позики не потребує присутності свідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом спору є визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Згідно п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з

правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання частково недійсним договору позики, ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують укладення зазначеного договору під впливом помилки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 зазначає, що при укладенні договору позики мала місце помилка, оскільки відповідач вважала, що виступає як свідок, а сам договір вона не перечитувала.

Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач власноручно підписала договір позики, а, отже, погодилася з його змістом та умовами. Підписуючи договір, відповідач підтвердила, що його зміст їй зрозумілий, будь-які заперечення чи зауваження до договору відсутні. Під час підписання договору позики ОСОБА_4 мала можливість прочитати його та ознайомитися зї змістом.

Таким чином, висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями 215, 229, 540, 541, 543, 1046, 1047, 1050 ЦК України, статтями 81, 263, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

РішенняВишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року в частині задоволення первісного позову та розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині постанову.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, проживаючого АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4, проживаючої АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_5, проживаючої АДРЕСА_1, ідентифікаційний номерНОМЕР_3, основну суму боргу за договором позики від 15 жовтня 2015 року у розмірі 276 000 (двісті сімдесят шість тисяч) гривень та три відсотки річних за весь час прострочення у розмірі 11 088 (одинадцять тисяч вісімдесят вісім) гривень, 10 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути зОСОБА_3, проживаючого АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4, проживаючої АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, у дохід держави судовий збір у розмірі 1 434 (одна тисяча чотириста тридцять чотири) гривні, 50 копійок з кожного.

Стягнути з держави на користь ОСОБА_3, проживаючого АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір у розмірі 415 (чотириста п'ятнадцять) гривень, 97 копійок.

Стягнути з держави на користь ОСОБА_4, проживаючої АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір у розмірі 415 (чотириста п'ятнадцять) гривень, 97 копійок.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.