Справа № 363/4221/16-ц Головуючий у І інстанції Баличева М. Б.
Провадження № 22-ц/780/504/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 52 21.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа», третя особа - директор Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» ОСОБА_3 про визнання наказів незаконними та скасувати їх, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, незаконно утриману із заробітної плати суму та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В :

у листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконними та скасувати накази директора ВРКП «Вишгородтепломережа» № 116 від 23.09.2016 року, № 123 від 05.10.2016 року, № 125 від 06.10.2016 року, № 124 від 06.10.2016 року, поновити його на роботі на посаді начальника району теплових мереж 2 Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа», стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 125 646, 04 грн., незаконно утриману із заробітної плати суму 2 941, 31 грн., а також моральну шкоду у сумі 5 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 08.10.2007 року він працював у Вишгородському районному комунальному підприємстві «Вишгородтепломережа» на посаді старшого майстра. 25.01.2008 року переведений на посаду начальника Димерського РТМ-2. 01.07.2008 року - призначений на посаду головного інженера - начальника РТМ -2.

01.06.2014 року був переведений на посаду начальника РТМ-2 Вишгородського РКП «Вишгородтепломережа».

06.10.2016 року його було звільнено на підставі наказу № 124 у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає цей наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що він добросовісно працював на вказаному підприємстві на протязі багатьох років, і ніяких зауважень щодо його роботи на різних посадах не мав.

Зазначає, що після того, як керівником їх організації було призначено ОСОБА_3 - третю особу по справі, останній почав упереджено відноситись до нього з невідомої йому причини. 23.09.2016 року його було звинувачено в тому, що він перебував на робочому місці в нетверезому стані, на що він категорично заперечив, та пояснив, що він має хворобливий вигляд тому, що приймає ліки, на його пояснення та прохання щодо його направлення на освідування, він отримав відмову. Відразу після цього, він звернувся до Димерської поліклініки, де йому було надано відповідну медичну допомогу. На лікуванні він перебував до 30.09.2016 року, а після того, як він вийшов на роботу 03.10.2016 року до нього в кабінет прийшли члени комісії, які повідомили його, що на виконання розпорядження директора вони повинні провести інвентаризацію підзвітних йому товарно - матеріальних цінностей. Після проведення інвентаризації, через день його викликали до головного офісу і запропонували пояснити недостачу палива приблизно у 120 літрів, на що він пояснив, що можливі помилки у актах перевірки, так як за повідомленням осіб, відповідальних за випуск автотранспорту, в одному автомобілі не працював спідометр, а також потрібно провести звірку з посадовими особами- контрагентів, в тому числі Димерським комбінатом комунальних підприємств та з участю начальника транспортної дільниці ОСОБА_4, так як у зв'язку з хворобою в кінці звітного періоду він не встиг повністю оформити належну документацію з цього приводу. Однак, на його пояснення ніхто не відреагував, і в цей же день його запросили на засідання профспілкового комітету, де розглядалось подання адміністрації про його звільнення. Не дивлячись на його заперечення про те, що звільнення проводиться неправильно, його позбавили можливості ознайомитись з документами та надати пояснення, профком надав згоду на його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Наступного дня було видано наказ, який він і оспорює. Крім цього, під час його звільнення було порушено порядок накладення дисциплінарних стягнень, оскільки він не був своєчасно ознайомлений з документами, наказами та актами, що фактично позбавило його можливості оскаржити їх. Тільки після його звільнення 10.10.2016 року його ознайомили з наказом № 125 від 06.10.2016 року про стягнення з нього 2 941, 31 грн. в рахунок відшкодування нібито завданої ним матеріальної шкоди. Трудову книжку йому віддали 12.10.2016 року, в той же день почали проводити остаточні розрахунки з ним. Наказ від 05.10.2016 року № 123 «Про притягнення його до дисциплінарної відповідальності» позивач вважає незаконним, оскільки він виданий з порушенням вимог ст. 147, та ст. 149 КЗпП України, Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань затвердженого наказом №879 Мінфіну України від 02.09.2014 року та посадової інструкції начальника району теплових мереж, оскільки в цьому наказі не зазначено чітко та однозначно, яке конкретно порушення трудової дисципліни, пов'язаної з розбіжностями між фактичною наявністю паливно - мастильних матеріалів та даними бухгалтерського обліку ним було порушено. З актом інвентаризації його не було ознайомлено в повному обсязі, а у протоколі інвентаризаційної комісії від 03.10.2016 року не було вказано, як членами комісії перевірялись справність вимірювальних приладів, на яку дату визначались показники використання палива, по фактичних даних і по даних бухгалтерського обліку, як визначались фактичні залишки пального на дату проведення інвентаризації. Також вважає незаконним наказ № 125 від 06.10.2016 року «Про його притягнення до матеріальної відповідальності», оскільки жодного підтвердження того, що в результаті його винних дій підприємству була завдана шкода. Наказ № 116 від 23.09.2016 року «Про його притягнення до дисциплінарної відповідальності» також виданий з грубим порушенням норм трудового законодавства, оскільки він в той день не перебував на робочому місці в нетверезому вигляді. Наказ № 124 «Про його звільнення», як і інші накази позивач також вважає незаконним, натомість протиправними діями відповідача, йому було завдано моральної шкоди, розмір якої ним було визначено з урахуванням його страждань, пов'язаних з незаконним звільненням, з глибоким відчуттям приниження та сорому, оскільки, про його звільнення за статтею знали всі його знайомі, люди з якими він працював понад десять років. На підставі викладеного змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову. Зокрема, серед доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, поданим ним в обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема тим, що доводять відсутність у нього умислу на перевищення повноважень, а також спростовують факт його перебування на робочу місці в стані алкогольного сп'яніння. До того ж, суд не взяв до уваги, що Акт про результати службового розслідування, наданий відповідачем, не відповідає вимогам Конституції України, позивач з ним не був ознайомлений.

10.01.2018 року на адресу апеляційного суду Київської області надійшов відзив Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує проти її задоволення. Вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а висновки суду про відповідність процедури звільнення позивача вимогам трудового законодавства відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_2 з 08.10.2007 року працював у Вишгородському районному комунальному підприємстві «Вишгородтепломережа» на посаді старшого майстра.

25.01.2008 року позивач був переведений на посаду начальника Димерського РТМ-2. 01.07.2008 року він був призначений на посаду головного інженера - начальника РТМ -2. 01.06.2014 року ОСОБА_2 був переведений на посаду начальника РТМ-2 Вишгородського РКП «Вишгородтепломережа» (т.1 а.с.4-7).

06.10.2016 року позивача було звільнено на підставі наказу № 124 у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до змісту наказу № 124 від 06.10.2016р., причиною звільнення є перевищення службових повноважень, внесення до офіційних документів неправдивих відомостей, порушення обов'язків, визначених посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку, статутом, наказами підприємства, встановлених згідно з актом про результати службового розслідування від 05.10.2016 року, враховуючи систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. (т.1. а.с.8)

З наявного в матеріалах справи Акту про результати службового розслідування від 05.10.2016 року вбачається, що створеною для проведення службового розслідування комісією встановлено порушення ОСОБА_2 посадової інструкції та правил внутрішнього трудового розпорядку, оскільки останній з перевищенням службових обов'язків, без дотримання наказу від 27.01.2012р. № 15/06 «Про затвердження Інструкції з діловодства у Вишгородському районному комунальному підприємстві «Вишгородтепломережа», Номеклатури справ та присвоєння індексів структурним підрозділам» не повідомив керівництво та замість директора підприємства підписав гарантійного листа на працевлаштування засудженого ОСОБА_5

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 як на підставу своїх вимог посилався на порушення положень чинного трудового законодавства, які були допущені відповідачем при накладенні на нього дисциплінарних стягнень за наказами № 116 від 23.09.2016 року, № 123 від 05.10.2016 року, № 124 від 06.10.2016року та в наказі про притягнення до матеріальної відповідальності № 125 від 06.10.2016 року.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог ст.ст.40, 147-149 Кодексу законів про працю України і підстави для задоволення позову про скасування наказів та поновлення на роботі відсутні, оскільки в порушення норм КЗпП України ОСОБА_2 систематично порушував покладені на нього трудові обов'язки.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків.

У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п.З ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

З матеріалів справи вбачається, що 23.09.2016р. згідно з наказом № 116 за порушення пункту 4.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку ВРКП «Вишгородтепломережа», а саме: появу на роботі у нетверезому стані, що підтверджується актом фіксації перебування ОСОБА_2 23.09.2016р. в першій половині дня: в приміщенні адмінбудинку з ознаками характерного запаху алкоголю, беззмістовних та заплутаних розмов, нерівною ходою (т.1 а.с.81) та які були підтверджені в суді показаннями свідків.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що застосування цього дисциплінарного заходу проводилося із дотриманням правил та порядку, передбачених ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП.

Так, від ОСОБА_2 керівником підприємства було запропоновано надати письмові пояснення, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом, складеним 23.09.2016р. за участі працівників підприємства про витребування з позивача відповідних пояснень. Однак, від надання пояснень позивач відмовився (т.1 а.с.82). Зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні показами свідків.

Вказана догана була оголошена в наказі та повідомлена позивачу 26.09.2016р. в присутності працівників підприємства, про що було складено акт, оскільки позивач відмовився від розписки про повідомлення, що також було зазначено в судовому засіданні показаннями свідків.

При цьому, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання позивача на необхідність застосування Інструкції про порядок виявлення у осіб ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та Міністерством охорони здоров'я України від 09.11.2015р. за № 1452/735, оскільки положення зазначеної Інструкції застосовуються при процедурі проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного сп'яніння, та оформлення результатів такого огляду.

Також, при звільненні ОСОБА_2 була врахована ще одна догана, винесена позивачу 05.10.2016р. згідно з наказом № 123, за порушення трудової дисципліни, пов'язаної із виявленими розбіжностями між фактичною наявністю паливно- мастильних матеріалів та даними бухгалтерського обліку, у результаті яких у позивача, як матеріально-відповідальної особи, утворилася нестача бензину та у зв'язку з чим, нанесено підприємству матеріальної шкоди в сумі 2941,31 грн.

Застосування цього дисциплінарного заходу проводилося із дотриманням правил та порядку, передбачених ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП.

Зокрема, догана була винесена керівником, органом, який наділений таким правом, безпосередньо за виявленням проступку, без пропущення строків для застосування дисциплінарного стягнення.

Від ОСОБА_2 керівник підприємства зажадав письмових пояснень, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом, складеним 05.10.2016р. за участі працівників підприємства про витребування від позивача відповідних пояснень (т.1 а.с.96).

Згідно пояснень позивача від 05.10.2016р. різниця на спідометрі за яким виявлено нестачу паливно-мастильних матеріалів утворилася у зв'язку з поломкою спідометра, а також різниця в показах спідометра обумовлена ще тим, що бензином підприємства позивач заправляв чужі машини (т.1 а.с.97).

При цьому, судом було встановлено, що від позивача заявка про заміну спідометру до підприємства не надходила, про надання бензину іншій юридичній особі інформація не повідомлялася та оформлених документів не подавалося.

Догана була оголошена в наказі та повідомлена позивачу 05.10.2016р. під розписку про повідомлення (т.1 а.с.98).

На спростування тверджень позивача, що автомобілі за якими виявлена нестача закріплена за водіями, тож, матеріально-відповідальними особами є водії, у відповідності до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, водії не відносяться до категорії посад або виконання робіт, за якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність.

Натомість, з позивачем було укладено такий договір, оскільки згідно із посадовими обов'язками його посади, як начальника району теплових мереж, на нього покладено трудову функцію із забезпечення безаварійної роботи виробничого підрозділу по забезпеченню теплопостачання споживачам і він виконує роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей.

Крім того, матеріали справи містять Протокол інвентаризаційної комісії від 03.10.2016 року (т. 1 а.с. 94-95), про проведення раптової інвентаризації за результатами якої виявлено нестачу бензину А-92. Комісією встановлено неналежне виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків, які полягають у неподанні достовірних відомостей для списання палива, а також нездійсненні дій для заміни несправних спідометрів автотранспорту ДРТМ-2, яке призвело до нестачі матеріальних цінностей, одержаних для виконання трудових функцій.

Щодо вимог позивача в частині скасування наказу по підприємству від 06.10.2017р. № 125 «Про результати інвентаризації» та стягнення 2941,31 грн. утриманої із заробітної плати нанесеної підприємству шкоди, суд першої інстанції вірно вказав, що у відповідності до ст. 136 КЗпП покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Зі змісту статті 132 КЗпП та постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при заподіянні працівником, прямої дійсної шкоди в розмірі, що менше середнього місячного заробітку, працівник зобов'язаний відшкодувати пряму дійсну шкоду повністю.

При визначені середнього місячного заробітку відповідачем було враховано постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами), виходячи з виплат працівникові за останні два календарні місяці роботи.

Крім того, твердження позивача, що проведення інвентаризації здійснено з порушенням чинного законодавства також спростовуються матеріалами справи, оскільки в справі наявний витяг з акту ревізії фінансово-господарської діяльності ВРКП «Вишгородтепломережа» від 29.03.2017 № 11-30/336 згідно якого Північним офісом Держаудитслужби проведено перевірку здійснення раптової інвентаризації паливно-мастильних матеріалів, що знаходяться під звітом у ОСОБА_2 та встановлено, що дотримання проведення раптової інвентаризації та її результатів порушень не встановлено (т.1 а.а.200-201).

Відповідно до вимог ст.43 КЗпП України підприємством було надано подання голові профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ВРКП "Вишгородтепломережа" з проханням надати згоду на розірвання з ОСОБА_2 трудового договору на підставі п. З ч. 40 КЗпП України (т.1 а.с.100).

Профспілковим комітетом первинної профспілкової організації працівників ВРКП "Вишгородтепломережа" було надано повідомлення про попередню згоду на розірвання з ОСОБА_2 трудового договору, після чого 06.10.2016 року на підприємстві було видано наказ № 124 про звільнення з роботи ОСОБА_2 за п. 3 ст. 40 КЗп України (т.1 а.с.101-102).

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог ст.ст.40, 147-149 Кодексу законів про працю України і підстави для задоволення позову про скасування наказів та поновлення на роботі відсутні, оскільки в порушення норм КЗпП України ОСОБА_2 систематично порушував покладені на нього трудові обов'язки.

Оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування наказів та поновлення на роботі, то і відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення незаконно утриманої суми із заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, наданим позивачем, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки розглядаючи справу, суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, надав оцінку доказам, дослідженим в судовому засіданні, та вирішив спір, застосувавши відповідні норми матеріального права.

Таким чином, доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: