Єдиний унікальний номер 234/5957/17 Номер провадження 22-ц/775/107/2018
Суддя-доповідач Никифоряк Л.П
Головуючий у 1 інстанції Демидова В.К.
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року Апеляційний суд Донецької області колегією суддів в складі:

Судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Соломахи Л.І., Корчистої О.І.,

за участі секретаря судового засідання Ситнік Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут в залі судових засідань № 5 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання звільнення незаконним, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, в якому просив скасувати наказ Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» /надалі Установа/ про накладення дисциплінарного стягнення. Посилався на те, що 23 березня 2017 року його було незаконно притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, оскільки використання санітарного автомобілю в робочий час не за призначенням та відсутність на роботі впродовж трьох годин 10 хвилин мали місце з поважних причин. У позовній заяві позивач посилаючись на зазначені порушення виклав вимогу про стягнення з Установи на відшкодування моральної шкоди 10000,00грн.

В позові поданому до суду 10 травня 2017 року ОСОБА_2 просив визнати незаконним його звільнення з Установи і поновити його на роботі на посаді фельдшера, посилаючись на те, що догана від 23 березня 2017 року є незаконною та службова перевірка що здійсненна після накладення дисциплінарного стягнення містить неправдиві і непідтверджені відомості, які не давали підстав для звільнення. З огляду на викладені обставин, позивач стверджував про порушення його прав, що вважав підставою для поновлення на роботі та стягнення з Установи середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00грн.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 19 липня 2017 року цивільні справи за обома наведеними позовними заявами об'єднано в одне провадження.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 21 листопада 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Суд встановив, що звільнення ОСОБА_2 який працював фельдшером Станції швидкої медичної допомоги міста Краматорська - відокремлений структурний підрозділ Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 14 липня 2014 року за п. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України /надалі КЗпП України/ через систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладених трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку було законним та обґрунтованим. Звільненню передувало притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та підтверджені обставини порушення ОСОБА_2 посадової Інструкції фельдшера з медицини невідкладних станів виїзної бригади що обґрунтовано мало своїм наслідком винесення Наказу № 106-П «Про винесення догани» яким позивачу оголошено догану.

Згідно висновків суду при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді догани та звільненні, роботодавець дотримався вимог чинного законодавства, та при обранні виду стягнення врахував ступінь тяжкості вчинених проступків і заподіяну шкоду, обставин, за яких вчинено проступки, та звільнення здійснено з дотриманням вимог статті 149 КЗпП України.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій висловив вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову. Вважав, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Зокрема доводом апеляційної скарги є неврахування судом обставин з приводу того, що використання санітарного автомобілю в робочий час не за призначенням мало місце з боку іншого працівника який не знаходився в підпорядкуванні позивача. Іншим доводом апеляційної скарги є те, що висновки суду зроблені на підставі службової перевірки яка містить суперечності та носила замовний характер.

Заслухавши доповідача, пояснення особи яка падала апеляційну скаргу та представника позивача, пояснення представників відповідача, суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, з приводу фактів, на які учасники справи посилалися в апеляційній скарзі дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені наявними у справі належними та допустимими доказами.

ОСОБА_2 з 14 липня 2014 року працював в Установі на посаді фельдшера Станції швидкої медичної допомоги міста Краматорська - відокремлений структурний підрозділ Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» /наказ «Про прийняття на роботу» а.с. 52 том ІІ/.

За наслідками службової перевірки фельдшер ОСОБА_2 під час робочої зміни 20 березня 2017 року о 1020годині самовільно, не маючи дозволу керівництва, без відома працівників оперативного відділу, без оформлення необхідної документації на право виїзду використав санітарний автомобіль не за призначенням і здійснив виїзд на санітарному автомобілі з водієм та був відсутній на робочому місці 3 години 10 хвилин /Акт проведення службової перевірки від 23 березня 2017 року а.с. 57-59 том І/.

23 березня 2017 року ОСОБА_2 оголошено догану за використання санітарного автомобіля в робочий час не за призначенням та відсутністю на робочому місці впродовж 3 годин 10 хвилин без оформлення відповідної документації, дозволу диспетчера і керівника підрозділу / Наказу № 106-П «Про винесення догани» а.с. 60 том І/.

За наслідками іншої службової перевірки було встановлено що з 26 перевірених та оформлених як обслуговувані виклики фельдшером ОСОБА_2 в період часу з листопада 2016 року по квітень 2017 року 25 оформлених адрес виявилися хибними, такими що не обслуговувались взагалі на які бригада швидкої медичної допомоги не прибувала, в результаті чого використовувався службовий санітарний автотранспорт не за призначенням і було безпідставно списано лікарські препарати та засоби медичного призначення, витрати пального і заробітна платня членів бригади /Акт проведення службової перевірки від 11 квітня 2017 року а.с. 47-50 том ІІ/.

04 травня 2017 року за систематичне порушення посадової інструкції від 28 грудня 2015 року № 13 пунктів 2.12, 2.16.2.5., 2.16.2.6., 2.16.2.9. фельдшера з медицини невідкладних станів ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за пунктом 3 статті 40 КЗпП України (систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладених трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку) з 05 травня 2017 року /наказ «Про звільнення працівника» а.с. 65 том ІІ/.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини у справі вірно визначився з характером спірних правовідносин та застосував належні матеріальні норми, якими регулюються спірні правовідносини.

Пунктом 3 статті 40 КЗпП України зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

З урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.

Виходячи із змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Наведені положення передбачають, що у справах про поновлення на роботі особи, звільненої за порушення трудової дисципліни, суду необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 ст. 40 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України, юридичні факти, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України при вирішенні даного спору, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог ст. ст. 147 - 149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.

Таким чином, працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

За обставинами справи до ОСОБА_2 застосоване дисциплінарне стягнення згідно Наказу № 106-П «Про винесення догани», який був виданий роботодавцем з дотриманням положень статті 148 КЗпП України в строк, який не перевищував місячний термін з дня виявлення проступку, та не втратив сили за давністю і не знятий достроковою, оскільки сторони жодних відомостей з цього приводу не надали.

Заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 скаржився на те, що суд першої інстанції не врахував того, що проступок з використання санітарного автомобілю в робочий час не за призначенням за який оголошено догану, мав місце з боку іншого працівника який не знаходився в підпорядкуванні позивача.

Однак наведенні посилання не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом через те, що вони не узгоджуються із положеннями Посадової інструкції фельдшера з медицини невідкладних станів виїзної бригади від 28 грудня 2015 року № 13 якою саме на фельдшера покладено обов'язок з ведення встановленої медичної документації та звітування про свою роботу, доведення до водія бригади швидкої медичної допомоги інформації про місце виклику, підписання подорожнього листка водія після кожного маршруту та забезпечення виконання іншими членами виїзної бригади швидкої медичної допомоги правил внутрішнього трудового розпорядку /пунктів 2.12, 2.16.2.5., 2.16.2.6., 2.16.2.9. Посадової інструкції/.

Аналізуючи наведені положення Посадової інструкції суд апеляційної інстанції виходить з такого розуміння, що фактичні обставини з приводу використання санітарного автомобіля в робочий час не за призначенням та відсутністю на робочому місці впродовж 3 годин 10 хвилин без оформлення відповідної документації, дозволу диспетчера і керівника підрозділу та порушень з боку фельдшера ОСОБА_2 давали підстави керівнику Установи для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

У даній справі позивач не заперечував обставин відсутності на робочому місці 20 березня 2017 року, також не підтвердив що відлучаючись навіть з поважних причин він беззаперечно дотримався законодавства щодо порядку та процедур які визначені Посадовою інструкцією.

Також обставини що слугували підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника могли стати підставою для проведення службової перевірки за наслідками якої складено Акт проведення службової перевірки від 11 квітня 2017 року.

Та обставини встановлені в Акті службової перевірки від 11 квітня 2017 року з приводу 25 хибних викликів на адреси на які бригада швидкої медичної допомоги не прибувала в період часу з листопада 2016 року по квітень 2017 року підтверджені належними та допустимими доказами що наявні в матеріалах справи.

Також в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не спростовані висновки суду першої інстанції про наявність обставин зазначених в Акті службової перевірки від 11 квітня 2017 року.

Доводи позивача викладені в апеляційній скарзі щодо суперечності в Акті службової перевірки від 11 квітня 2017 року та замовного характеру цієї перевірки окрім власне правового обґрунтування не містять жодної обставини якою би спростовувались зазначені в ній факти.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає що у випадку наявності у позивача обґрунтованих обставин які би вказували на незаконність чи неправомірність розпоряджень керівника Установи, останній повинен був діяти відповідно до порядку та у спосіб передбачений чинним законодавством. Однак ОСОБА_2 не використав жодного правового способу направленого на захист своїх прав якщо таке порушення мало місце, та не зміг підтвердити обставин про які давав пояснення в судовому засіданні.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов'язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника стосовно достовірності та доказового значення Актів службових перевірок та документальних доказів зібраних в ході перевірок і обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази є належними письмовими доказами які були вирішальними для розгляду справи.

У той же час, суд першої інстанції роблячи висновок про законність та обґрунтованість звільнення ОСОБА_2 через систематичне невиконання без поважних причин обов'язків покладених трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку невірно застосував норми матеріального права.

Суд не врахував того, що після застосування стягнення за Наказом № 106-П «Про винесення догани» за проступок що мав місце 20 березня 2017 року, ОСОБА_2 інших проступків не вчиняв, так як звільнення за пунктом 3 статті 140 КЗпП України стало заходом стягнення за проступки що мали місце в період часу з листопада 2016 року по березень 2017 року, останній з який вчинено 12 березня 2017 року, тобто до моменту притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності згідно наказу від 23 березня 2017 року.

При цьому суд не взяв до уваги того, що звільнення ОСОБА_2 відбулось саме за наслідками службової перевірки згідно Акту від 11 квітня 2017 року та в ході судового розгляду справи апеляційним судом представники відповідача не змогли підтвердити наявності інших порушень з боку працівника ОСОБА_2 які би мали місце після накладення попереднього дисциплінарного стягнення та були підставою для звільнення.

Таким чином при звільненні працівника з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України, роботодавець не навів конкретних фактів допущеного працівником невиконання обов'язків після застосування до нього дисциплінарного стягнення, тобто діяв з порушенням вимог чинного законодавства.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає що наявні підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_2, оскільки у роботодавця були відсутні правові підстави для звільнення.

Встановлені обставини вказують на те, що практична і доступна можливість для виправлення встановленого у даній справі порушення прав ОСОБА_2 полягає у визнанні звільнення працівника незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на користь працівника який йому би належав починаючи з моменту звільнення виходячи із середньогодинної заробітної плати.

Задовольняючи позов про виплату позивачу середнього заробітку за період з 07 травня 2017 року по 21 лютого 2018 року апеляційний суд виходить з того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата.

Враховуючи, що порушення прав працівника ОСОБА_2 відбулося в травні 2017 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за березень і квітень 2017 року.

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Разом з тим, суд розраховує середній заробіток з дотриманням вимог ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, згідно якого сума нарахованого доходу ОСОБА_2 за березень 2017 року складає 3879,13грн. при 100,7 фактично відпрацьованих годинах, за квітень 2017 року - 321,65грн. при 7 фактично відпрацьованих виходах. При визначені середньогодинного доходу в розмірі 39,00грн. враховані всі суми які входять до структури заробітної плати /Інформація про заробітну плату ОСОБА_2 за період з лютого 2017 року по травень 2017 року/.

Отже з Установи на користь позивача підлягали стягненню 60297,9грн. виходячи із середньогодинного заробітку і норм тривалості робочого часу в травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді та грудні 2017 року і в січні та лютому 2018 року при нормі тривалості робочого часу для фельдшерів виїзних бригад швидкої медичної допомоги, що становить 38,5 годин на тиждень (154-17) + 154 + 161,7 + 169,4 + 161,7 + 161,7 + 169,4 + 154 + 161,7 + 115,5) х 39), з яких 17 годин були оплачені підприємством в травні 2017 року.

Встановлені обставини в сукупності свідчать про те, що порушенням прав позивача незаконним звільненням, останньому також спричинена і моральна шкода.

Вирішуючи позов про стягнення моральної шкоди апеляційний суд виходить з положень статті 2371 КЗпП України згідно якої, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується власником або уповноваженим ним органом за наявності вини, і проводиться у разі, якщо порушення законних прав особи призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, суд виходить з того, що позивачем доведені обставин в підтвердження підстав для відшкодування моральної шкоди та на користь позивача підлягає стягненню з відповідача моральна шкода в розмірі 500,00грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1328,80 грн., які підлягають стягненню на користь позивача з відповідача, також з останнього підлягають стягненню на користь держави 592,00грн. недоплачена сума судового збору.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до Установи про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди здійсненні з порушенням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для часткового скасування судового рішення та часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов ОСОБА_2 до Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ «Про звільнення працівника» Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 04 травня 2017 року № 125-П. про звільнення ОСОБА_2 з посади фельдшера Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді фельдшера Станції швидкої медичної допомоги міста Краматорська - відокремлений структурний підрозділ Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 05 травня 2017 року.

Стягнути з Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 60297 (шістдесят тисяч двісті дев'яносто сім) гривень 90 коп., моральну шкоду в розмірі 500 (п'ятсот) гривень, 1328 (одна тисяча триста двадцять вісім) гривень 80 коп. судового збору.

Стягнути з Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь держави 592 (п'ятсот дев'яносто дві) гривні 00 коп. судового збору.

Зобов'язати Комунальну лікувально-профілактичну установу «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» при виплаті ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснити утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та присудження виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 5343(п'ять тисяч триста сорок три) гривень 00 коп.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 106-п від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: