Єдиний унікальний номер судової справи 487/390/18
Номер провадження 22-ц/4812/103/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача - Зотікова С.Є.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 30 липня 2018 року, під головуванням судді Притуляк І.О. в приміщені цього ж суду о 15 годині 24 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» про визнання незаконними дій та рішення щодо одностороннього розірвання договору,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» (далі - ТОВ «Телец-ВАК») про визнання незаконними дій та рішення щодо одностороннього розірвання договору.

В обґрунтування позову зазначено, що 07 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Телец-ВАК» укладено договір №42-04/08, відповідно до умов якого позивач доручила товариству від свого імені виконати певні дії в інтересах та за рахунок її коштів щодо здійснення процедури будівництва двокімнатної квартири орієнтовною загальною площею 83.84 кв.м., розташованої на 3 поверсі в 5 під'їзді житлового будинку за адресою забудови: АДРЕСА_1.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався завершити процедуру будівництва об'єкта у IV кварталі 2009 року, а загальна його вартість на момент укладення договору складала 440 160 грн.

На виконання умов договору позивачем на користь ТОВ «Телец-ВАК» сплачено грошові кошти на загальну суму 449 322 грн.

03 травня 2017 року на адресу ОСОБА_2 відповідачем направлено повідомлення про розірвання договору №42-04/08 від 07 квітня 2008 року, в якому позивача було повідомлено про розірвання зазначеного договору у зв'язку залишком несплачених вимірних одиниць у розмірні 4.67 кв.м.

Між тим, позивач вважає зазначені дії відповідача безпідставними, оскільки згідно умов договору остаточний розрахунок між довірителем та виконавцем повинен бути здійснений протягом 10 календарних днів від дати отримання довірителем повідомлення про підписання Акту державної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Проте відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, так як будівництво на теперішній не завершено.

Крім того, позивач не має інформацію про суму заборгованості за несплачені вимірні одиниці, оскільки відповідач уникає зустрічі із нею для звірення сум боргу.

Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд визнати дії та рішення ТОВ «Телец-ВАК» щодо одностороннього розірвання договору №42-04/08 від 07 квітня 2008 року незаконними та стягнути на її користь витрати пов'язанні з розглядом справи у суді.

Відповідач ТОВ «Телец-ВАК» надало до районного суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що його дії щодо розірвання правочину відповідають умовам п.п.2.3.1. п.2.3 договору, оскільки ОСОБА_2 не сплачено в повному обсязі вартість об'єкта двокімнатної квартири.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконними рішення та дії ТОВ «Телец-ВАК» щодо одностороннього розірвання договору №42-04/08, укладеного 07 квітня 2008 року з ОСОБА_2, вчинені згідно повідомлення ТОВ «Телец-ВАК» №37 від 03 травня 2017 року.

Стягнуто з ТОВ «Телец-ВАК» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Телец-ВАК» посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Наступною ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У зв'язку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Серебрякова Т.В., судді: Галущенко О.І., Лисенко П.П.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, договори, які є одним з видів правочину, є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6,202,203 ЦК України, правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є дійсним, якщо:

- його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка його вчиняє, має необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасників є вільним і відповідає їх внутрішній волі;

- він вчинений у формі, встановленій законом й спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ч.1 ст.627 ЦК України проголошено принцип свободи договору, якою передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 629 ЦК України проголошує принцип обов'язковості договору, тобто закріплює принцип непорушності досягнутих сторонами правочину домовленостей, а відтак і закріплених в договорі відповідних умов.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.651 ЦК України). Тобто, одностороння відмова від договору (повна або часткова) допускається, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом. Сам факт відмови призводить до повного припинення зобов'язання або до часткової його зміни. Разом з цим, це не позбавляє іншу сторону договору можливості оспорювати у суді обґрунтованість такої відмови на підставі загальних положень ЦК України про захист порушених прав.

З матеріалів справи убачається та районним судом встановлено, що 07 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Телец-ВАК» в простій письмовій формі укладено договір №42-04/08, за умовами якого позивач доручив товариству від свого імені виконати певні дії в інтересах та за рахунок її коштів щодо здійснення процедури будівництва двокімнатної квартири орієнтовною загальною площею 83.84 кв.м., розташованої на 3 поверсі в 5 під'їзді житлового будинку за адресою забудови: АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Відповідно до п.1.3 договору для закріплення за довірителем об'єкту під час укладання договору, він має сплатити вартість не менше 20% від загальної кількості вимірних одиниць об'єкту за поточною ціною вимірної одиниці, яка встановлена на дату розрахунків. Вимірна одиниця об'єкта будівництва для житлових приміщень - 1.00 кв.м. загальної площі з урахуванням коефіцієнту поверху і комфортності. Зміна неоплаченої вартості вимірної одиниці може бути змінена виконавцем не більш ніж один раз на місяць.

Пунктом 1.4 договору передбачено графік сплати вартості вимірних одиниць об'єкту: 07 квітня 2008 року - 19.17 кв.м.; 30 жовтня 2009 року 64.67 кв.м.

Згідно з п.1.5 договору загальна вартість об'єкту на момент укладання договору складала 440 160 грн.

Пунктом 1.6 договору встановлено, що на момент його укладання не сплачена кількість вимірних одиниць об'єкту становить 64,67 кв.м.

Відповідно до 1.7 договору сторони узгодили, що загальна вартість об'єкту підлягає коригуванню з урахуванням вартості однієї вимірної одиниці на момент оплати.

Пунктом 2.4.3 договору передбачено, що виконавець зобов'язався завершити процедуру будівництва об'єкта в IV кварталі 2009 року.

Разом з тим, згідно додаткової угоди від 10 листопада 2009 року до п.2.4.3 договору №42-04/08 від 07 квітня 2008 року сторони внесли зміни, та узгодили завершення процедури будівництва об'єкта в IV кварталі 2011 року (а.с.82).

Згідно п.8.1 договору всі зміни та доповнення до цього договору оформлюються письмово і дійсні тільки при підписанні сторонами.

На виконання умов договору, ОСОБА_2 сплатила кількість вимірних одиниць, що дорівнює 19.17 кв.м., вартістю кожної 5 250 грн., на загальну суму 100 637 грн. (а.с.10), а тому залишок несплачених вимірних одиниць дорівнював 64.67 кв.м. (а.с.19).

В подальшому, після оплати позивачем чергового платежу, сторони у простій письмовій формі укладали додаткові угоди, в яких фіксували вартість вимірної одиниці на дату оплати, кількість оплачених вимірних одиниць, та яка їх кількість підлягає оплаті, а в квитанціях про часткову оплату вартості об'єкту зазначалась кількість оплачених вимірних одиниць (кв.м) (а.с.10 зворот - 18, 19 зворот - 27).

Останній платіж позивачем було здійснено 13 лютого 2014 року та залишок неоплачених вимірних одиниць на час розгляду справи становить 4.67 кв.м.

03 травня 2017 року на адресу ОСОБА_2 відповідачем направлено повідомлення про розірвання договору №42-04/08 від 07 квітня 2008 року, в якому позивача було повідомлено про розірвання зазначеного договору у зв'язку з невиконання нею грошових зобов'язань в установлений п.1.4 договору строк, і прострочення їх виконання перевищувало 15 календарних днів, а залишок несплачених вимірних одиниць дорівнював 4.67 кв.м. (а.с.40).

Отже враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 дійсно не в повному обсязі сплатила вартість об'єкту будівництва, оскільки залишок неоплачених нею вимірних одиниць, відповідно до матеріалів справи, становить 4.67 кв.м. (протилежного суду не надано).

Разом з тим колегія суддів також враховує, що на час ухвалення районним судом даного рішення, будівництво об'єкта по вулиці Чигрина №94 в місті Миколаєві відповідачем не закінчено (а.с.43).

Таким чином, порушення зобов'язань за вищевказаним договором виникло як з боку довірителя так і з боку виконавця, що на думку колегії суддів, виключає можливість відповідача в односторонньому порядку розірвати договір. При цьому при вирішенні спору, необхідно також враховувати, що позивач, сплативши кошти в загальному розмірі 449 322 грн., допустила незначене порушення умов договору, та фактично була позбавлена того, чого очікувала за договором (отримати у власність проінвестований об'єкт нерухомості), тобто того на що вона розраховувала під час укладення договору.

До того ж, відповідно до умов договору, остаточний розрахунок між сторонами за угодою повинен бути здійснений протягом 10 календарних днів від дати отримання повідомлення позивачем про підписання акту про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Зокрема, сторонами узгоджено, що ОСОБА_2 повинна здійснити з ТОВ «Телец-ВАК» кінцевий розрахунок за даними БТІ, виходячи із фактичної площі об'єкту, саме після введення його в експлуатацію (будь-яких змін до договору в частині порядку здійснення остаточних розрахунків сторонами не вносилось).

За такого, посилання відповідача на невиконання позивачем умов договору в частині своєчасного перерахування коштів, як на підставу для його розірвання, колегія суддів вважає таким, що суперечить умовам договору та принципам справедливості, добросовісності й свободи договору, закріплених у ст.3 ЦК України.

Отже, вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку, щодо задоволення позовних вимог.

При цьому, викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, по суті не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки висновки районного суду відповідають фактичним обставинам справи, матеріалам справи і вимогам закону, в зв'язку з чим оскаржуване рішення не може бути скасовано чи змінено по суті лише з формальних міркувань.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції відповідачем суду апеляційної інстанції не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Телец-ВАК» - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 15 листопада2018 року