Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 758/4884/17
Номер провадження 22-ц/796/1345/2018
Головуючий у суді першої інстанції Г.Б. Супрун
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
14 лютого 2018 року місто Київ

Номер справи 758/4884/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), СтрижеусаА.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_5

відповідач Державний вищий навчальний заклад «Київський університет управління

та підприємництва»

розглянувши у приміщенні Апеляційного суду міста Києва у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року, ухваленого у складі судді Супрун Г.Б. в приміщенні Подільського районного суду м.Києва о 10 год. 39 хв. (інформація про дату складення повного рішення відсутня).

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом, який у подальшому уточнювала, до Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивувала тим, що з 06.06.2012 року по 11.09.2013 року вона пропрацювала на посаді в.о. доцента кафедри суспільних і політичних дисциплін у Державному вищому навчальному закладу «Київський університет управління та підприємництва». 11.09.2013 року була звільнена з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору, проте остаточного розрахунку на день звільнення проведено не було. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року стягнуто з ДВНЗ «КУУП» на її користь суму заборгованості яка існувала при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.09.2013 року по 10.12.2013 року та моральну шкоду. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2014 року змінено рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року, а саме зменшено розмір моральної шкоди з 3000 грн. до 500 грн. В іншій частині рішення залишено без змін. Зазначила, що рішення суду було виконано 09.09.2014 року. У подальшому, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року стягнуто з ДВНЗ «КУУП» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за інший період, а саме за період з 12.12.2013 року по 08.09.2014 року та моральну шкоду. Оскільки вказане судове рішення (рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року) не виконане, посилаючись на положення ст.ст. 115, 116, 117 КЗпП України, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2014 року по 23.10.2017 рок, за 783 робочих дні у розмірі 167283,50 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність рішення суду вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017року), неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції у порушення вимог закону розглянув справу у відсутність відповідача у загальному порядку, а не заочному. Під час ухвалення рішення суд керувався лише нормами процесуального права, послався лише на попередні рішення судів, переказавши суть справи, натомість жодних доказів і висновків по суті позовної заяви не визначив. Вважає безпідставною відмову суду у задоволенні вимог про стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у період з 09.09.2014 року по 23.10.2017 року. Також зазначила, що 23.10.2017 року судом було проголошено одне рішення, а згодом в ЄДРСР з'явилося зовсім інше рішення по цій справі, а тому оскаржуване рішення вважає незаконним.

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції вважав заявлені вимоги безпідставними. Суд взяв до уваги, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року виконане 09.09.2014 року та дійшов висновку про те, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, який наступив після реального виконання рішення суду, тобто після 09.09.2014 року не передбачено діючим законодавством. Норми матеріального права, а саме ст.ст.116, 117 КЗпП України, на які посилається позивач, не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами по справі у зв'язку з невиконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року, що стало підставою для звернення ОСОБА_5 до суду з даним позовом.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 у період з 06.06.2012 року по 14.02.2013 року працювала у Державному вищому навчальному закладі «Київський університет управління та підприємництва» на посаді в.о. доцента кафедри суспільних і політичних дисциплін, а з 15.02.2013 по 11.09.2013 року працювала у Державному вищому навчальному закладі «Київський університет управління та підприємництва» на посаді доцента кафедри суспільних і політичних дисциплін.

Наказом від 29.08.2013 року за № 63-з ОСОБА_5 було звільнено з роботи з 11.09.2013 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

У день звільнення 11.09.2013 року відповідачем з ОСОБА_5 остаточний розрахунок проведено не було.

Так, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року з ДВНЗ «Київський університет управління та підприємництва» на користь ОСОБА_5 було стягнуто заборгованість по заробітній платі (яка існувала у відповідача перед ОСОБА_5 на день її звільнення з роботи - 11.09.2013 року ) у розмірі 5337,67 грн., суму середнього заробітку за період (з 12.09.2013 року по 10.12.2013 року) затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9973,12 грн., компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 серпня 2014 року змінено рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року, зменшено розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ДВНЗ «Київський університет управління та підприємництва» на користь ОСОБА_5 з 3000,00 грн. до 500,00 грн., в іншій частині рішення залишено без змін.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року було стягнуто з ДВНЗ «Київський університет управління та підприємництва» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 28516,89 грн. вже за іншій період такої затримки, а саме з 12.12.2013 року по 08.09.2014 року та моральну шкоду в розмірі 500,00 грн., а всього стягнуто 29016,89 грн. Визначаючи період затримки розрахунку при звільненні, суд взяв до уваги ту обставину, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року виконано було 09.09.2014 року.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року було встановлено, що 09.09.2014 року з рахунку Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» на користь ОСОБА_5 списано 500 гривень на відшкодування моральної шкоди, 5377, 67грн. - заборгованість по заробітній платі, яка існувала на час звільнення, 9973,12 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що підтверджується листом Головного управління державної казначейської служби у м. Києві від 18.09.2014 року за №09-08/1037-13838.

Отже, доведеною є та обставина, що остаточний розрахунок з ОСОБА_5 було проведено 09 вересня 2014 року. Зазначена обставина визнається позивачем та не оспорюється нею. Таким чином, заборгованість по заробітній платі у розмірі 5377, 67 грн., яка належала до виплати позивачці у день її звільнення з роботи, була їй виплачена 09.09.2014 року. А тому, саме 09.09.2014 року закінчився період затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року з Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» на користь ОСОБА_5 було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до моменту повного розрахунку, а саме за період з 12.12.2013 року по 08.09.2014 року (тобто за період, який не був охоплений рішенням Подільського районного суду від 14.05 2014 року ).

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року знаходиться на стадії виконання.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 звертаючись до суду із даним позовом, не зважаючи на те, що 09.09.2014 року з нею було проведено остаточний розрахунок, просить суд стягнути з Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 09.09.2014 року по 23.10.2017 року за 783 робочих дні у розмірі 167283,50 грн., фактично переплутавши вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про стягнення певних грошових коштів за час затримки виконання рішення суду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Положеннями статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею5 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що розрахунок з позивачем було проведено 09.09.2014 року, вірно дійшов висновку про те, що положення ст. 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є безпідставними, оскільки невиконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні тягне за собою відповідальність встановлену Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та невиконання рішення суду не може слугувати підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період який наступив вже після здійснення остаточного розрахунку.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було проголошено одне рішення, а згодом в ЄДРСР з'явилося зовсім інше рішення по цій справі, оскільки 23.10.2017 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини оскаржуваного рішення, копію якого було вручено позивачу, та роз'яснено строк виготовлення повного рішення суду та право на апеляційне оскарження рішення суду. Відтак у даній справі 23.10.2017 року судом ухвалено одне рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, вступна та резолютивна частини якого однакові за змістом як у короткому рішенні так і у повному рішенні. Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був провести заочний розгляд справи та за результатами розгляду справи ухвалили заочне рішення судом апеляційної інстанції оцінюються критично та відхиляє.

Так, суд першої інстанції може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у разі неявки у судове засідання належно повідомленого про розгляд справи відповідача. Проте, це є правом суду, а не обов'язком. А тому, суд розглянувши справу за загальними правилами позовного провадження не порушив процесуальних норм закону. Зазначене не може слугувати підставою для скасування рішення суду.

Так, відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається, жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не було додано ОСОБА_5 до апеляційної скарги та не здобуто таких доказів у ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правильну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 лютого 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна