АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/7193/17
Провадження № 22-ц/792/458/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

Пєнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю: представників сторін ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/7193/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2018 року (суддя Карплюк О.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання правочину недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в період з 25 жовтня 2011 року по 13 лютого 2017 року перебував у шлюбі з ОСОБА_6 У жовтні 2013 року за кредитні кошти подружжя придбало автомобіль DAEWOO Lanos, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_4, державний номер НОМЕР_1 та зареєстрували вказаний транспортний засіб на ОСОБА_6 Зазначав, що 26.09.2014 року автомобіль було викрадено. За отриманні кошти страхового відшкодування та інші належні подружжю кошти був придбаний інший автомобіль DAEWOO Lanos, кузов «седан», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3, який був зареєстрований за ОСОБА_6

Після фактичного припинення шлюбних відносин автомобіль та документи на нього залишились у ОСОБА_6, яка заволоділа автомобілем і не погоджувалась на добровільний поділ спільного сумісного майна. Згодом позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 20 жовтня 2016 року продала спірний автомобіль ОСОБА_8, згідно з договором купівлі-продажу №6841/2016/137965. Позивач вважає, що ОСОБА_6, відчужуючи спірне авто на користь ОСОБА_8, зобов'язана була отримати у нього письмову згоду на укладення цього правочину. Вважає, що укладений договір купівлі-продажу автомобіля є таким, що грубо порушує вимоги ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України. Крім того, ОСОБА_6 не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності для відчуження майна, оскільки на момент продажу була власником лише половини спірного автомобіля.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі продажу транспортного засобу марки «DAEWOO» моделі «Lanos», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, укладеного 20 жовтня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі по 320 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апелянт вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим. Вказує, що, звертаючись до суду, позивач не надав жодних доказів про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що позивач брав майнову участь у придбанні спірного автомобіля. В свою чергу, відповідач надала суду достатньо доказів придбання нею автомобіля самостійно за кошти страхового відшкодування та кредитні кошти. Зазначає, що факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єкту права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, апелянт вказує, що відсутність згоди другого з подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Судом не було враховано, що ОСОБА_8 є добросовісним покупцем, який не знав і не міг знати про можливі права третіх осіб на вказаний вище автомобіль, а тому згідно з чинним законодавством та судової практики не повинен нести негативні наслідки недобросовісної поведінки свого контрагента.

ОСОБА_7 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Пунктом 8 частин 1 розділу ХІІІ Перехідних положень визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2011 року по 13 лютого 2017 року, під час якого було придбано автомобіль ЗАЗ Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1, за договором купівлі-продажу від 11.10.2013 року. Автомобіль було придбано за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_6 за кредитним договором №306RNCA132980001 від 25.10.2013 року. За умовами договору, чоловіком позичальника надавалась нотаріально посвідчена заява про згоду на заставу транспортного засобу та заява про згоду на отримання кредиту (а.с. 52, 53-56).

Станом на 20.04.2015 року зобов'язання за кредитним договором №306RNCA132980001 від 25.10.2013 року перед ПАТ «Правекс-Банк» були виконані у повному обсязі (а.с. 58).

У вересні 2014 року автомобіль ЗАЗ Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1, було викрадено невстановленою особою, та по даному факту до ЄРДР внесені були відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України (а.с. 59-60).

В зв'язку з викраденням автомобіля, за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, який є предметом застави, 17.06.2015 року ОСОБА_6 отримала страхове відшкодування в розмірі 49707 грн. (а.с. 62-70).

Встановлено та визнається сторонами обставина щодо придбання у період шлюбу у вересні 2015 року іншого автомобіля Daewoo Lanos, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, номер кузова (шасі) НОМЕР_2, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_6 (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що автомобіль Daewoo Lanos, 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_3, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, сторін по справі. При цьому, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем ОСОБА_6 не доведено, що на час придбання автомобіля вона мала особисті кошти, які вклала в придбання спірного автомобіля. Такі докази, які відповідають ст. ст. 77-78 ЦПК України, в матеріалах справи відсутні.

Отримані відповідачем ОСОБА_6 в період шлюбу кредит, страхове відшкодування, заробітна плата не є особистою приватною власністю останньої.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), якщо не доведено протилежне.

За змістом чч. 2, 3 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, доводи позивача про те, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти та в інтересах сім'ї, апелянтом ОСОБА_6 не спростовані.

Судом також встановлено, що в період припинення шлюбних відносин, за договором купівлі-продажу автомобіля від 20.10.2016 року ОСОБА_6 відчужила автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_3, на користь ОСОБА_8, при цьому згоди ОСОБА_7 ні в усній чи письмовій формі на продаж спірного автомобіля отримано не було (а.с. 90-91).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля не була отримана письмова згода другого з подружжя на продаж майна, крім того, його відчуження здійснено за заниженою ціною, що є підставою для визнання договору недійсним.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

За статтею 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України визначено, що до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16, від 22.02.2017 року №6-17цс17.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_6 під час укладення договору щодо спільного майна та третя особа-контрагент за таким договором - ОСОБА_8 діяли недобросовісно, та що останньому було відомо, що спірне майно є спільним майном подружжя.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на перебування відповідачів в дружніх відносинах між собою та обізнаність відповідача ОСОБА_8 про належність майна, оскільки позивачем в підтвердження зазначених обставин достовірних доказів надано не було.

Разом з тим, відсутність згоди другого з подружжя на продаж автомобіля сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, з позивача ОСОБА_7 на користь відповідача ОСОБА_6 підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений нею за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання правочину недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1020 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 березня 2018 року.

Судді: /підпис/ І.В. Пєнта

/підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І. Провадження № 22-ц/792/408/18

Доповідач - П'єнта І.В. Категорія № 20