КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року

м. Київ

справа №755/1947/17

провадження № 22-ц/824/778/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Шкоріної О.І., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року у складі судді Савлук Т.В.

у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про відкриття провадження від 12 березня 2015 року № 46830593, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві та просив скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2015 року № 46830593.

У мотивування вимог зазначав, що 31 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/4006/73/53037 від 06 березня 2007 року на загальну суму 27 560,83 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 січня 2012 року становила 220 205,52 грн. 12 березня 2015 року Шевченківським районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 46830593 щодо примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа. Заявник вказував, що при оформленні виконавчого листа №2-16535, виданого 31 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва адреса боржника ОСОБА_1 зазначена як: м. Київ, б-р. Перова, 20, кв. 31, що територіально відноситься до підвідомчості Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, тому Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві безпідставно прийнято до виконання виконавчий лист, який перебував на виконанні у Дніпровському районному відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, чим порушено вимоги п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження», що є підставою для скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, 20 липня2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, задовольнити скаргу та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2015 року № 46830593, посилаючись на те, що ухвала прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному врахуванні обставин, що мають значення для справи.

Уважає дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження № 46830593 незаконними та протиправними, внаслідок чого боржника було усунуто від можливості користуватися своїми законними правами у виконавчому провадженні.

Стверджує, що примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року належить до юрисдикції Дніпровського відділу ДВС ГТУЮ у місті Києві, а не Шевченківського ДВС ГТУЮ у місті Києві.

Вказує на те, що державний виконавець Шевченківського ВДВС ГТУЮ у м. Києві повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження з підстав пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення, проте державним виконавцем, на думку апелянта, прийнято до виконання виконавчий документ та розпочато примусове виконання з порушенням вимог закону.

Звертає увагу, що отримання пенсії у Пенсійному фонді Шевченківського району м. Києва не є ані місцем проживання/перебування боржника, ані його місцем роботи, ані місцем знаходження його майна. Окрім того, зазначає, що ОСОБА_1 не володіє правом власності у частці Пенсійного фонду Шевченківського району м. Києва, а тому відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження за такою територіальною підвідомчістю.

Також апелянт, посилаючись на частину третю статті 376 ЦПК України, зазначає про те, що ані ОСОБА_1, ані його представник не були належним чином повідомлені про судове засідання, яке відбулось 30 травня 2018 року, отже суд розглянув справу без належного повідомлення скаржника та його представника, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Заінтересовані особи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» постановлено ліквідувати Апеляційний суд міста Києва.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (пункт шостий статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 суддів Апеляційного суду міста Києва переведено на посади суддів до Київського апеляційного суду.

Згідно повідомлення, опублікованого в газеті «Голос України», з 3 жовтня 2018 року свою процесуальну діяльність розпочав Київський апеляційний суд.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав наведених в ній, а ухвалу суду - скасувати.

Представник ПАТ «Райффазен Банк Аваль» у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва головного територіального управління юстиції у м. Києві у судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд виходив з того, що оскаржувана постанова державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві винесена з дотриманням вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 лютого 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 2-16535 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за Кредитним договором №014/4006/73/53037 від 06 березня 2007 року на загальну суму 27 560,83 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 січня 2012 року становить 220 205,52 грн. (а. с. 5)

Як убачається зі змісту вищезазначеного виконавчого листа, у відомостях про боржника, зазначено: «ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1».

Згідно зі статтею 1 Закону України &qus ;Про виконавче провадження&qudo; виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Згідно положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як убачається з копії матеріалів виконавчого провадження №46830593, які долучено до матеріалів справи, 30 грудня 2014 року Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Торбинською О.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-16534, виданого 31 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу у розмірі 220 205,52 грн., винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, яка вмотивована тим, що згідно довідки Пенсійного фонду України боржник отримує пенсію в ГУ Пенсійного фонду України, що територіально відноситься до ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві.

Як на підставу для закінчення виконавчого провадження державний виконавець посилається на те, що до відділу надійшла заява стягувача про направлення виконавчого документа за місцем отримання пенсії боржника без перевірки майнового стану та на норму п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 30)

Відповідно до статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на час вчинення виконавчих дій) виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час вчинення виконавчих дій), виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

За змістом частини третьої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

За іншими виконавчими документами державний виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника за письмовою заявою стягувача.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника державний виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю за місцем отримання боржником відповідних доходів.

Таким чином, державним виконавцем передано матеріали виконавчого провадження до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби в м. Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві за місцем отримання пенсії боржником ОСОБА_1 на підставі поданої заяви стягувача.

За частинами сьомою та восьмою статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України. Спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.

Згідно вимог пунктів 6.4 - 6.6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 передача виконавчого провадження до іншого органу ДВС або у зв'язку з утворенням виконавчої групи при іншому органі ДВС здійснюється за вмотивованою постановою особи, яка прийняла рішення про передачу матеріалів виконавчого провадження, яка надсилається сторонам виконавчого провадження та до відповідного органу ДВС.

У постанові обов'язково зазначаються обставини, які обумовили передачу виконавчого провадження, особа, якій передаються матеріали виконавчого провадження (керівник виконавчої групи), а також встановлюються строки передачі, які не можуть перевищувати п'яти робочих днів.

При передачі матеріалів виконавчого провадження до іншого органу ДВС державний виконавець або керівник виконавчої групи в день одержання матеріалів виконавчого провадження виносить постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання, яку надсилає сторонам виконавчого провадження із супровідним листом, у якому зазначає свій робочий телефон, дні прийому та місцезнаходження органу ДВС, до якого передано виконавче провадження або при якому утворено виконавчу групу.

Відповідно до п. 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника. До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності. У документах виконавчого провадження, що надійшли за належністю з іншого органу ДВС, може бути виправлено граматичні чи арифметичні помилки (в порядку, встановленому Законом) державним виконавцем, який здійснює виконання відповідного рішення.

Як з'ясовано судом, підставою для закінчення виконавчого провадження ВП№ 46830593, яке перебувало на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, була відсутність у боржника такого майна, на яке може бути накладено стягнення, тому за встановленими даними щодо особи боржника, який перебуває на обліку у Пенсійному фонді України та отримує пенсію, виконавчий документ пред'явлено до виконання до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

В свою чергу, при зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 обмежився викладенням правових норм, які регулюють права та обов'язки державного виконавця при зверненні стягувача до примусового виконання виконавчого листа, однак не долучив докази, які б мали підтвердити дійсний майновий стан боржника в процедурі виконавчого провадження, наявність у боржника об'єктів рухомого чи нерухомого майна, що давало би підстави допускати, що державним виконавцем не вжито всіх передбачених чинним законодавством заходів для виявлення належного боржнику майна для забезпечення виконання рішення суду, яким задоволено майнові вимоги стягувача.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Отже, місцевим судом правильно встановлено, що постанова Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 12 березня 2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП№46830593 винесена державним виконавцем з дотриманням вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, 12 березня 2015 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби в м. Києві Головного територіального управління у місті Києві винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи, відповідно до якої, постановлено проведення щомісячного утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику, після відрахування податків, в розмірі 20% щомісячно до повного погашення боргу в сумі 220 205,52 грн., витрат в сумі 100,00 грн., та виконавчого збору 22 020,565 грн.

Згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України № 5388/04 від 15 лютого 2018 року на запит державного виконавця від 26 січня 2018 року залишок боргу станом на 07 березня 2018 року становить 192 528,59 грн. та виконавчий збір в сумі 20 554,76 грн., витрати в сумі 100,00 грн. утримано в повному обсязі, а отже рішення виконується та проводиться стягнення боргу за виконавчим листом № 2-16535, виданим Дніпровським районним судом м. Києва 31 травня 2013 року.

При вирішенні питання щодо дотримання строків звернення з даною скаргою, судом першої інстанції враховано позицію заявника ОСОБА_1, що з оскаржуваною постановою державного виконавця від 12 березня 2015 року про відкриття виконавчого провадження представник скаржника ОСОБА_3 ознайомився лише 31 січня 2018 року, про що зроблена відповідна відмітка у виконавчому провадженні, а також відсутність доказів зі сторони суб'єкта оскарження на спростування викладених заявником обставин щодо дати ознайомлення з оскаржуваною постановою, у зв'язку з чим правильно вирішено, що заявник ОСОБА_1 звернувся з цією скаргою до суду з дотриманням визначеного законодавством строку.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегія суддів уважає, що державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві постанову про відкриття виконавчого провадження винесено відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві виконавче провадження закінчено на підставі заяви стягувача відповідно до вимог пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено виконавчий документ за місцем отримання пенсії боржника, тобто до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, а спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.

Виходячи з викладених обставин, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи та подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та правильно вирішив, що скарга ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2015 року №46830593 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на неповідомлення Дніпровським районним судом м. Києва скаржника про час та місце розгляду справи, як на обов'язкову підставу для скасування судового рішення, не заслуговують на увагу суду, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Так, в справі міститься клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про розгляд справи за відсутності скаржника та його представника. Клопотання мотивовано тим, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 не міг бути присутнім на засіданні суду, призначеному на 24 травня 2018 року на 12 год. 50 хв., у зв'язку із терміновим відрядженням до іншого міста, а ОСОБА_1 не планував брати участь у судовому засіданні, оскільки користувався послугами свого представника. Виходячи з наведеного, ОСОБА_3 просив розглядати скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за відсутності скаржника та його представника. З матеріалів справи убачається, що клопотань про відкладення розгляду справи ані ОСОБА_1, ані його представником до суду не подавалось.

Отже, дослідивши матеріали справи, та ураховуючи, що представник скаржника ОСОБА_3, подаючи клопотання про розгляд скарги за відсутності ОСОБА_1 та його представника, у розумінні статті 64 ЦПК України мав повноваження на ведення справи в суді та здійснював від імені ОСОБА_1 його процесуальні права та обов'язки, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції не порушено норм процесуального права щодо розгляду даної справи за відсутності осіб, що не з'явилися за наявності вищезазначеного клопотання.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов'язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2018 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.І. Шкоріна

Л.Д. Махлай