Справа № 448/23/2018 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/811/200/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Куцик І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Донецька міська рада, про надання дозволу на тимчасове багаторазове переміщення неповнолітньої дитини без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасове багаторазове переміщення неповнолітньої дитини без згоди батька ОСОБА_3 В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 29.09.2017 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу у них є син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час відповідач з нею та сином не проживає, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. У зв»язку з тривалою відсутністю за місцем проживання відповідач перебував у розшуку. На даний час, згідно інформації Лиманського відділення поліції Донецької області, встановлено перебування відповідача ОСОБА_3 у м. Києві. Вона самостійно утримує дитину, займається її розвитком та вихованням. На даний час у неї виникла потреба, як внутрішньо переміщеної особи, яка проживає в АДРЕСА_1, в отриманні дозволу для багаторазового перетину дитиною кордону України, а саме в»їзду на підконтрольну Україні територію та в'їзд з неї на непідконтрольну Україні територію, де проживають її родичі, а також виїзду дитини за межі України на оздоровлення. Оскільки вона має труднощі в отримані від відповідача нотаріально засвідченої згоди на виїзд дитини за межі України, просила в судовому порядку надати дозвіл на багаторазовий тимчасовий виїзд на підконтрольну Україні територію та в'їзд з нею на непідконтрольну Україні територію неповнолітньої дитини ОСОБА_4, у супроводі матері ОСОБА_2, без згоди та супроводу відповідача ОСОБА_3, строком на три роки з дня набрання чинності рішенням суду.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 рокув задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно встановлених обставинах справи.

Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що через те, що відповідач з нею не спілкується, за місцем своєї реєстрації не проживає, вона має труднощі в отриманні від нього необхідного дозволу на виїзд дитини за межі України. Відсутність такого дозволу обмежує дитину у її праві, гарантованому Конституцією України та Конвенцією на свободу пересування разом з сім»єю, до складу якої входять інші діти. Суд також не врахував її доводи щодо того, що бабуся, дідусь, прадід та інші родичі постійно проживають на території м. Донецька, а відсутність дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд на підконтрольну Україні територію та в'їзд з неї на непідконтрольну Україні територію позбавляє дитину можливості спілкування з рідними та формувати світогляд дитини на підставі традицій та сімейних цінностей.

Просить рішення Мостиського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

В судове засідання учасники справи не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце розгляду справи.

02 листопада 2018 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, у задоволенні якого протокольною ухвалою суду відмовлено з підстав, що таке подано з недотриманням строків, передбачених ч. 7 ст. 212 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції, колегія суддів також виходила з того, що про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 рокута про призначення справи до розгляду на 11.10.2018 року апелянт була повідомлена належним чином, однак з часу відкриття апеляційного провадження заяви про проведення засідання в режимі відеоконференції суду не подавала. Крім того, інформація щодо призначення справи до розгляду була опублікована на офіційному сайті Апеляційного суду Львівської області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу батьки дитини проживають окремо. Неповнолітній син ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю. Згідно довідки Управління соціального захисту населення Краснолиманської міської ради Донецької області № від 30.09.2016 року позивачка ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою. Фактичне місце проживання позивача та малолітньої дитини - АДРЕСА_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2.

Відповідно до інформації Лиманського ВП Слов'янського ВП ГУ НП в Донецькій області від 23.03.2018року, батько дитини - ОСОБА_3, який проживав за адресою: АДРЕСА_3, перебував у розшуку за Лиманським ВП Слов'янського ВП ГУ НП в Донецькій області як безвісно зниклий - ОРС «Розшук» №57-45 від 03.09.2017 року. ОРС було закрито 12.01.2018 року у зв'язку із встановленням місцезнаходження останнього у м. Києві.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд на підконтрольну Україні територію та в'їзд з неї на непідконтрольну Україні територію неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу відповідача ОСОБА_3 строком на три роки, суд виходив з того, що чинним законодавством не передбачено надання багаторазового дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду та що такий дозвіл може бути наданий лише на конкретний одноразовий виїзд з визначенням початку та закінчення строку виїзду.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних мотивів.

Статтею 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до ч.7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист, надано можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно в умовах свободи та гідності.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, при цьому враховуються права та обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно ст.14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Тимчасово окуповані населені пункти визначено розпорядженням КМУ від 07.11.2014року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». До них віднесено м. Донецьк.

Відповідно до п.5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей від 14.04.2017 № 222- ог в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягай 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Відповідно до положень п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка просила суд надати дозвіл на багаторазовий в'їзд на підконтрольну Україні територію та виїзд з неї неповнолітньої дитини - ОСОБА_4, у супроводі матері без згоди батька строком на три роки без зазначення часового проміжку перебування, що суперечить вимогам п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасове багаторазове переміщення неповнолітньої дитини без згоди батька, суд підставно виходив з інтересів дитини, що полягають у забезпеченні їй безпечних умов життя та виховання, інтересів другого з батьків, який має рівні права з матір»ю дитини на спілкування з дитиною, що відповідає правовій позиції Верховного суду України, висловленій в постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц.

При вирішенні даного спору, керуючись виключно інтересами дитини, районний суд підставно врахував, що Донецька та Луганська області згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», належать до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та вірно застосував до даних правовідносин ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та прийшов до вірного висновку, що багаторазові перетинання лінії зіткнення створюють загрозу для життя та здоров'я малолітньої дитини ОСОБА_4, 2017 року народження, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим, та що надання такого дозволу суперечитиме ст. З Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для її задоволення та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 4 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.