Справа № 132/3545/17
Провадження № 2/132/75/18
РІШЕННЯ

Іменем України

13.02.2018

Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Павленко І.В.

за участю секретаря Жовтої С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агро-Капітал» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агро-Капітал» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.02.2009 року між TOB «Лан-Агро» та ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі строком на 10 років (п. 3.1 Договору ). Земельна ділянка площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251, що знаходиться на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

Укладений 02.02.2009 року між TOB «Лан-Агро» та ОСОБА_2 договір оренди землі був зареєстрований у Калинівському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП "Центру державного земельного кадастру при ДКУ по земельних ресурсах ", про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.06.2009 року за № 30.

Однак, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що власником земельної ділянки площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251 є інша особа, а саме ОСОБА_1. Так у розділі " Номер запису про право власності " зазначена інформація, що підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 на зазначену вище земельну ділянку, яка раніше належала ОСОБА_3, є рішення Калинівського районного суду, серія та номер:2-1301/10 р., видане 16.11.2010 року. Таким чином станом на теперішній час, земельна ділянка, яка перебуває в оренді ТОВ «Лан-Агро», належить ОСОБА_1

Пунктом 12.5 умов договору оренди землі №141, укладеного 02.02.2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лан-Агро» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - Орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Тобто, беручи до уваги умови договору оренди землі та норми ЗУ " Про оренду землі ", ЦК України, укладений 02 лютого 2009 року договір оренди землі між ТОВ «Лан-Агро» та ОСОБА_3, припиненим не був - є чинним, що дає право орендарю і надалі протягом строків, встановлених договором, користуватись земельною ділянкою площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251.

Проте, у 2017 році ТОВ «Лан-Агро» стало відомо, що ОСОБА_1 всупереч діючому договору оренди земельної ділянки від 02 лютого 2009 року та актам цивільного аконодавства України, які регулюють відносини, пов'язані з орендою землі, 01.11.2016 року уклала договір оренди земельної ділянки, якою користується ТОВ «Лан-Агро», з Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Агро-Капітал".

Таким чином, незважаючи на наявність діючого договору оренди землі, укладеного із ТОВ «Лан-Агро», ОСОБА_1 та ТОВ «Виробниче підприємство»Агро-Капітал» уклали та зареєстрували новий договір оренди земельної ділянки площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251, у зв'язку з чим існує подвійна реєстрація прав оренди однієї й тієї ж земельної ділянки за різними правонабувачами (орендарями ), що є неприпустимо зважаючи на чинне законодавство України. За вказаних обставин представник позивача звернувся в суд з даним позовом.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницьбкої області від 08.11.2017 року відкрито провадження по вищевказаній справі.

З 15.12.2017 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року, яким внесено зміни до ЦПК України, який викладено в новій редакції.

Згідно п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону №2147-УІІІ від 03.10.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За таких обставин розгляд справи продовжено за правилами розділу ІІІ глави 6 ЦПК України, тобто зі стадії розгляду справи по суті.

Розгляд справи по суті, призначений на 19.12.2018 року та 23.01.2018 року було відкладено на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПУ України, в звязку з неявкою в судове засідання відповідачки ОСОБА_1, щодо якої відсутні відомості про вручення їй повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

В судове засідання представник позивача на підставі довіреності ОСОБА_4 не зявився, проте в метаріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить вирішити питання про розподіл судових витрат.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Агро Капітал» в судове засідання не зявився, хоча про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, наявне в матеріалах справи.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, проте від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить розгляд справи провести за її відсутності.

Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Власники земельних ділянок мають право передавати земельну ділянку в оренду, що передбачено ст.90 ЗК України.

Відносини, повязані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, Законом України «Про оренду землі» іншими правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі ( ст.2 Закону України « Про оренду землі»).

Матеріалами справи встановлено, що 02.02.2009 року між TOB «Лан-Агро» та ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі строком на 10 років (п. 3.1 Договору ). Земельна ділянка площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251, що знаходиться на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

Укладений 02.02.2009 року між TOB «Лан-Агро» та ОСОБА_2 договір оренди землі був зареєстрований у Калинівському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП "Центру державного земельного кадастру при ДКУ по земельних ресурсах ", про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.06.2009 року за № 30.

Однак, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що власником земельної ділянки площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251 є інша особа, а саме ОСОБА_1. Так у розділі " Номер запису про право власності " зазначена інформація, що підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 на зазначену вище земельну ділянку, яка раніше належала ОСОБА_3, є рішення Калинівського районного суду, серія та номер:2-1301/10 р., видане 16.11.2010 року. Таким чином станом на теперішній час, земельна ділянка, яка перебуває в оренді ТОВ «Лан-Агро», належить ОСОБА_1

Пунктом 12.5 умов договору оренди землі №141, укладеного 02.02.2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лан-Агро» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - Орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Тобто, беручи до уваги умови договору оренди землі та норми ЗУ " Про оренду землі ", ЦК України, укладений 02 лютого 2009 року договір оренди землі між ТОВ «Лан-Агро» та ОСОБА_3, припиненим не був - є чинним, що дає право орендарю і надалі протягом строків, встановлених договором, користуватись земельною ділянкою площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251.

Проте, у 2017 році ТОВ «Лан-Агро» стало відомо, що ОСОБА_1 всупереч діючому договору оренди земельної ділянки від 02 лютого 2009 року та актам цивільного аконодавства України, які регулюють відносини, пов'язані з орендою землі, 01.11.2016 року уклала договір оренди земельної ділянки, якою користується ТОВ «Лан-Агро», з Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Агро-Капітал".

Таким чином, незважаючи на наявність діючого договору оренди землі, укладеного із ТОВ «Лан-Агро», ОСОБА_1 та ТОВ «Виробниче підприємство»Агро-Капітал» уклали та зареєстрували новий договір оренди земельної ділянки площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251, у зв'язку з чим існує подвійна реєстрація прав оренди однієї й тієї ж земельної ділянки за різними правонабувачами (орендарями ), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.

Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У відповідності до частини 4 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Пунктом 14.1. договору оренди землі №47 від 02.02.2009 року, передбачено, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

У п.п. В) п.18. постанови пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про зактику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ " значено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК ( 2768-14 ) право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що зсвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI ( 1066-17 ) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 2 ст. 125 Земельного кодексу України ( в редакції від 14.01.2009 р., яка діяла на момент укладання договору ) передбачено, що право на оренду земельної ділянки виникає після складення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст. 126 Земельного кодексу України ( в редакції від 14.01.2009 р., яка діяла на момент укладання договору), право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Законом №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за ним.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною другою статті 9 зазначеного Закону зобов'язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Відповідно до пункту 8-1 частини другої статті 9 Закону № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

Крім того, згідно листа Державної реєстраційної служби України від 06.08.2013 р. №2951/05-15-13 «Щодо запобігання випадкам подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку за різними правонабувачами», надано роз'яснення, що у випадку проведення державної реєстрації права оренди на земельну ділянку, сформовану у результаті виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), державному реєстратору слід запитувати інформацію про наявність або відсутність зареєстрованих договорів у органів, що здійснювали таку реєстрацію до 01.01.2013 року, зокрема виконавчих комітетів сільської, селищної, міської ради за місцем розташування земельної частки (паю).

У статті 19 Закону № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, відповідно до частини першої цієї статті державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 24 зазначеного Закону у державній реєстрації прав може бути відмовлено у разі, якщо заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Подання для державної реєстрації права оренди на земельну ділянку документів, зокрема тих, які є невід'ємною частиною договору оренди цієї ділянки, на підставі яких заявлене право вже зареєстровано у Державному реєстрі прав за іншою особою, є передбаченою у статті 24 Закону № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови у державній реєстрації зазначеного права.

При вирішенні даного питання необхідно також врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену, зокрема у Постанові від 30.03.2016 року справа №21-1434а15, яка у відповідності до ст.360-7 ЦПК є обовязковою для усіх судів України.

Підставою недійсності правочину відповідно до приписів ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги позивача щодо визнання недісним договору оренди земельної ділянки, укладеного 01.11.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Виробниче підприємство»Агро-Капітал».

Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вважає необхідним вирішити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст.5, 93, 95, 124-126 ЗК України, ст.ст. 2, 6, 13, 24, 25, 33 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 12, 80, 81, 82, 133, 141, 211, 247, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним, укладений 01.11.2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «АГРО КАПІТАЛ» () договір оренди земельної ділянки площею 1,9382 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:000:0251, зареєстрований приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 09.02.2017 року, індексний номер 33781432.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «АГРО КАПІТАЛ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» 1600 грн. витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст.354 ЦПК України.

СУДДЯ: