Справа № 183/4512/16
Провадження № 2/183/993/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2018 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю секретаря судового засідання Данильченко Т. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнив. В обґрунтування уточненого позову посилається на те, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання відповідно до вимог КК України. Він є потерпілим від протиправних дій відповідача, внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому латерального виростку лівої великої гомілкової кістки зі зміщенням відломків, гемартрозу та забою м'яких тканин голови, саден голови, 23 червня 2016 року йому проведено операцію, вартість лікування на час подання позову становить 11 144,82 грн., що не є остаточною сумою та йому потрібна ще одна операція та кошти на реабілітацію. Крім того внаслідок ДТП було пошкоджено його скутер, вартість відновлення якого становить 2 507,40 грн. та 400,00 грн. він витратив на експертну оцінку транспортного засобу. Також, неправомірними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 100 000,00 грн. Зазначені суми матеріальної та моральної шкоди позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідач, не погоджуючись із предявленим позовом, 14 червня 2018 року подав суду відзив, у якому посилається на те, що на відшкодування матеріальної шкоди він ще 21 червня 2016 року добровільно сплатив позивачеві 9 000,00 грн. Він не згоден з розміром матеріальної шкоди пов'язаної з лікуванням, оскільки остання наданими копіями медичних документів не підтверджується, як і не підтверджується матеріальний збиток, спричинений пошкодженням транспортного засобу позивача скутера "Yamaha", крім того саме дослідження пошкодженого транспортного засобу здійснено з грубим порушенням вимог п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року за № 1422/5/2092, оскільки відповідач не був запрошений на огляд. Також відповідачем не надано суду підтвердження понесення ним витрат на проведення експертизи у розмірі 400,00 грн. Разом з тим, він категорично не погоджується із тим, що будучи застрахованим, саме він повинен відшкодовувати завдані потерпілому збитки, а не страхова компанія, оскільки він своєчасно звернувся на адресу останньої із заявою про настання страхового випадку, а також не погоджується із розміром моральної шкоди, оскільки він є особою похилого віку, відразу та повністю відшкодував потерпілому витрати на лікування та у звязку з цим не завдав позивачу жодної моральної шкоди. Додав, що у нього наразі скрутне матеріальне становище, оскільки він є пенсіонером, розмір його пенсії складає 1 816,19 грн. щомісяця, а також у період з березня-травня 2018 року з його пенсії проводились утримання за виконавчими документами на користь позивача на загальну суму 1 587,66 грн., про що також знає позивач. Таким чином, станом на сьогоднішній день ним на користь ОСОБА_4 сплачено кошти у загальному розмірі 10 587,66 грн., що цілком та повністю покриває, як завдану матеріальну та моральну шкоду позивачу, а тому у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі (а.с. 166-167).

У судове засідання позивач ОСОБА_4 не з'явився, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди підтримала частково в розмірі 5 052,22 грн., оскільки відповідачем відшкодовано позивачеві 9 000 грн. Пояснила, що відшкодовані відповідачем 9 000 грн. не покривають усіх витрат позивача на лікування внаслідок ДТП, про що свідчать відповідні чеки про придбання лікарських засобів. Витрати на проведення експертного дослідження транспортного засобу несла донька позивача, нею було сплачено 400 грн., обставини, за яких експертом при дослідженні не було викликано ОСОБА_2, їй невідомі. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. підтримала у повному обсязі, оскільки позивач, який є особою похилого віку, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди переніс душевні страждання, порушений його стабільний стан, певний час був обмежений у пересуванні в цілому, на теперішній час пересувається за допомогою милиць, порушений емоційний стан, у нього погіршився сон, відчуває дискомфорт, оскільки не може сам себе обслуговувати і потребує сторонньої допомоги, відчуває біль внаслідок травмування у ДТП.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у їх задоволенні просили відмовити у повному обсязі. Пояснили, що заявлена позивачем сума на відшкодування матеріальної шкоди не підтверджена доказами; оцінка майнової шкоди, спричиненої транспортному засобу позивача проведена у відсутність відповідача, тобто з порушенням п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року за № 1422/5/2092; витрати на проведення оцінки транспортного засобу позивача поніс не він, тому також не підлягають відшкодуванню. Крім того, у висновку з оцінки майнової шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу, зазначена назва транспортного засобу, яка не збігається з назвою транспортного засобу, який належить позивачеві і який був пошкоджений в результаті ДТП. Відповідач має поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому шкода має бути відшкодована позивачеві страховою компанією. Крім того, відповідач 21 червня 2016 року сплатив позивачеві 9 000 грн. на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП 16 червня 2016 року і вважає, що цією сумою в повному обсязі відшкодував понесену позивачем шкоду. Позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди на будь-яку суму. Відповідач є пенсіонером, має мізерну пенсію, має на утриманні дружину, яка є інвалідом 1 групи, з урахуванням чого на підставі, в тому числі, ст.ст. 1193, 1194 ЦК України, просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши вступне слово та пояснення відповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження № 183/4512/16 відносно ОСОБА_2 та зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з установлених у судовому засіданні таких обставин.

Як установлено судом, 16 червня 2016 року приблизно о 08 годині 30 хв. ОСОБА_2, керуючи автомобілем "ВАЗ 21213", реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався по автодорозі, розташованій на вул. Боженко зі сторони вул. Гетьманська, в напрямку вул. Желєзняка в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, в цей час поблизу будинку № 62-А по вул. Боженко ОСОБА_2, діючи необережно, не передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, що б не піддавати загрози життю та здоров'ю громадян, змінив напрямок руху, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та допустив зіткнення з мопедом "Yamaha Jog", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, який рухався зі сторони вул. Желєзняка в напрямку вул. Гетьманська в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, чим порушив вимоги п. 10.1 ПДР України. У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, водію ОСОБА_4 було спричинено тілесні ушкодження у виді садна в потиличній області голови, закритих переломів зовнішньої кісточки лівої великогомілкової кістки і лівої малогомілкової кістки з крововиливом у порожнину лівого колінного суглобу (гематроз), синця на внутрішній поверхні правої гомілки, які у своїй сукупності відносяться до середнього ступеню тяжкості, як такі, що викликали тривалий розлад здоровя на строк понад 21-н день (а.с. 30-32).

Указані вище обставини установлені вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року і відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню, а ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року призначено ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 3 400 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами (а.с. 54-59, 60-64).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", з відповідними змінами та доповненнями, роз'яснено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами), шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.

Як розяснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої здоров'ю позивача.

Доказами, наданими позивачем, які містяться в матеріалах справи, підтверджені понесені позивачем витрати на лікування після ДТП, що сталася 16 червня 2016 року, на суму 7 003,91 грн. Ця сума складається з витрат на лікарські засоби і набір металоконструкцій для проведення операції, про придбання яких надані чеки і які відповідають призначенням лікарів, зазначених у виписках із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с. 4-5, 6-7, 8-14, 50-51, 52-53, 97).

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо відшкодування понесених позивачем витрат на лікування після ДТП, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки надані ним інші чеки про придбання медикаментів, не містять лікарських засобів, які були призначені лікарями у відповідності до вищезазначених виписок із медичної карти. Один з чеків товарний чек від 21 червня 2016 року, взагалі містить загальні відомості про купівлю "медикаментів" на суму 1 830,00 грн. без зазначення, яких саме, що унеможливлює ідентифікацію придбаних лікарських засобів і необхідність їх придбання.

Судом установлено, та у судовому засіданні ця обставина визнана сторонами, що 21 червня 2016 року відповідачем ОСОБА_2 на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП позивачеві ОСОБА_4 надано грошові кошти у розмірі 9 000,00 грн., про що свідчить відповідна розписка позивача (а.с. 170).

Разом з тим, судом установлено, що внаслідок ДТП, яка сталась 16 червня 2016 року, пошкоджено мопед позивача марки "Yamaha JOG", д/н НОМЕР_3, і відповідно до висновку про розмір матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу, складеного 01 серпня 2016 року, майнова шкода, з технічної точки зору, спричинена володільцю скутера "Yamaha JOG", д/н НОМЕР_3, у результаті його пошкодження, складає 2 064 грн. (а.с. 15-28), а тому вимоги в цій частині обґрунтовані і підлягають задоволенню. При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що у зазначеному висновку вказаний інший транспортний засіб, ніж той, який належить позивачеві і який був пошкоджений внаслідок ДТП, яка сталась 16 червня 2016 року, оскільки у висновку марка транспортного засобу зазначена як "Ymaha JOG", д/н НОМЕР_3, а позивачеві належить транспортний засіб "Yamaha JOG", д/н НОМЕР_3, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Відхиляючи ці доводи сторони відповідача, суд виходить з того, що у вказаному висновку окрім марки транспортного засобу, оцінка якого проводилась, ідентифікуючими ознаками є також дата випуску транспортного засобу, модель, номер рами, державний реєстраційний номер, які співпадають з характеристиками транспортного засобу, належного позивачеві, зазначеними у тимчасовому реєстраційному талоні (а.с. 19).

У задоволенні вимог в частині відшкодування витрат, повязаних з оплатою послуг на проведення оцінки транспортного засобу у розмірі 400,00 грн. необхідно відмовити, оскільки позивачем не надано доказів здійснення ним оплати цих послуг, і як пояснила представник позивача у судовому засіданні зазначені витрати фактично понесені не позивачем, а іншою особою його донькою.

Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем позивачеві, становить 67,91 грн., виходячи з наступного розрахунку: 7 003,91 грн. (підтверджених витрат на лікування) 9 000,00 грн. (відшкодованої відповідачем позивачу суми) + 2 064,00 грн. (вартість майнової шкоди, завданої власнику транспортного засобу).

Щодо відшкодування шкоди страховою компанією.

Судом установлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ НАСК "Оранта", що підтверджується відповідним полісом № АЕ 5135383 (а.с. 171). 21 червня 2016 року ОСОБА_2 подав ПАТ НАСК "Оранта" повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Матеріальна шкода позивачеві страховою компанією відшкодована не була.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обовязково припиняє деліктне зобовязання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином посилання відповідача та його представника на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, в тому числі і з тих підстав, що шкода має бути відшкодована страховою компанією, а не відповідачем, не можуть бути прийняті судом до уваги, а позивач вправі вимагати від відповідача відшкодування зазначеної суми матеріальної шкоди, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 67,91 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 5, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Оскільки, судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачеві було завдано шкоду здоровю, тривалий час позивач перебував на стаціонарному лікуванні, переніс операцію, в результаті чого йому завдана також і моральна шкода, яка виразилася у порушенні звичайного способу життя, порушенні життєвих зв'язків через неможливість нормального громадського життя під час перебування в лікарні та тривалий час після неї, враховуючи, що позивач є особою похилого віку, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди переніс душевні страждання, порушений його стабільний стан, певний час був обмежений у пересуванні в цілому, на теперішній час пересувається за допомогою милиць, має порушений емоційний стан і відчуває дискомфорт, оскільки не може сам себе обслуговувати і потребує сторонньої допомоги, відчуває біль внаслідок травмування у ДТП.

Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивача та глибину його душевних страждань, факто того, що вина позивача у скоєнні ДТП 16 червня 2016 року доведена, суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

У той же час, ухвалюючи рішення про відшкодування відповідачем матеріальної та моральної шкоди позивачеві, суд не бере до уваги положення ч. 4 ст. 1193 ЦК України, на які посилався представник позивача, оскільки відповідно до зазначеної норми Закону суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, проте у цій справі шкода, про відшкодування якої просить позивач, завдана відповідачем у результаті вчинення злочину.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суду надано підтвердження понесених позивачем витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 3 000,00 грн. (а.с. 48, 49) та з урахуванням відсутності обставин, передбачених ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, суд вважає за необхідне зазначену суму стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 67 (шістдесят сім) грн. 91 коп. відшкодування матеріальної шкоди, 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди, 3 000 грн. відшкодування витрат на правничу допомогу.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 15 листопада 2018 року.

Позивач: ОСОБА_4, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1;

Відповідач: ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_4, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2;

Третя особа: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", код КОАТУУ: НОМЕР_5, адреса: 02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, 7Д, корпус Г.

Суддя Г.Є. Майна