АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 535/919/17 Номер провадження 22-ц/786/195/18Головуючий у 1-й інстанції Мальцев С. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Гальонкін С.А., Кузнєцова О.Ю.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» та ОСОБА_2 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року (час ухвалення рішення - з 14:48 до 15:29; дата складання повного тексту рішення 27.11.2017 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» про визнання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) недійсним та зобов'язання повернути земельну ділянку і зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» до ОСОБА_2 про визнання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) дійсним та стягнення надмірно сплачених коштів за користування земельною ділянкою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, після уточнення вимог, просила визнати недійсним договір, укладений 18 травня 2010 року між нею та ТОВ «Агрофірма «Маяк» про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку площею 11,44 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Козлівщинської сільської ради від 13.04.2000 року № 28, та зобов'язати ТОВ «Агрофірму «Маяк» повернути їй земельну ділянку площею 11,44 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Козлівщинської сільської ради від 13.04.2000 року № 28.

Заявлені вимоги мотивовані ти, що між сторонами укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб терміном на 10 років, але він не був зареєстрований в установленому законом порядку і на її вимоги щодо припинення договору та повернення належної їй земельної ділянки відповідачем було відмовлено. Вважає дії відповідача незаконними оскільки невиконана вимога ст.210 ЦК України.

У жовтні 2017 року ТОВ «Агрофірма «Маяк» звернулось із зустрічним позовом до ОСОБА_2, просило визнати дійсним договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 18.05.2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Маяк» щодо земельної ділянки площею 11,44 га, яка розташована на території Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області (за межами населених пунктів) та стягнути з ОСОБА_2 на його користь надмірно сплачені кошти за користування земельною ділянкою в розмірі 33 031,21 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказувало на те, що договір емфітевзису укладено у встановленому порядку і з моменту укладення по даний час сторони користувались правами і виконували обов'язки за укладеною угодою. Окрім того, стверджували, що за час користування землею орендодавцю сплачені кошти у більшому розмірі, ніж це передбачено договором.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ТОВ «Агрофірма «Маяк» про визнання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) недійсним та зобов'язання повернути земельну ділянку відмовлено в повному обсязі.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ТОВ «Агрофірма «Маяк» до ОСОБА_2 про визнання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) дійсним та стягнення надмірно сплачених коштів за користування земельною ділянкою відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма «Маяк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі та задовольнити позовні їхні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно наведені доводи, викладені у зустрічній позовній заяві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні її позовної заяви до ТОВ «Агрофірма «Маяк» та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення її позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що відповідач не набув у встановленому порядку жодних прав на її землю, отже користується нею безпідставно.

Суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційного оскарження, дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, а апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма «Маяк» - задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 11.44 гектарів, розташованої на території Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області, в межах згідно з планом, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 08.07.2000 року (а.с.9)

Згідно копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 від 17.10.2009 року вбачається, що ОСОБА_2 одружилась з ОСОБА_4 та змінила прізвище на прізвище ОСОБА_2 (а.с.74)

18.05.2010 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Агрофірма «Маяк» договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (а.с.7-8).

В цей же день, згідно акту передачі та прийняття земельної ділянки в користування, передала належну їй на праві власності земельну ділянку ТОВ «Агрофірма «Маяк» (а.с.8 зворот).

Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що землевласник надає, а землекористувач одержує право користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з метою отримання сільськогосподарської продукції та доходів від неї ( а.с.7).

Пунктом 2.1. договору визначено, що право користування передається на земельну ділянку загальною площею 11,44 гектари, яка розташована на території Козлівщинської сільської ради (за межами населеного пункту) Котелевського району Полтавської області, у тому числі рілля 11,44 га.(а.с.7).

Пунктом 3.1 визначено строк дії договору на 10 років.

Розділом 4 вказаного договору визначено умови плати за користування земельною ділянкою, строку передачі земельної ділянки в користування та її використання, порядок зміни умов договору та припинення його дії, умови повернення земельної ділянки, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору.

Пунктом 10.1 договору визначено, що він набирає чинності після підписання його сторонами.

Відповідно до п.10.3 договору, невід'ємними частинами договору є: копія Державного акта на право власності на земельну ділянку, акт приймання-передачі об`єкта землекористування від 18.05.2010 року, підписаний сторонами.

У встановленому законом порядку укладений сторонами договір не пройшов державну реєстрацію.

29.05.2017 року ОСОБА_2 звернулась з заявою до ТОВ «Агрофірма «Маяк» з проханням не обробляти належну їй земельну ділянку, оскільки має намір обробляти її самостійно (а.с.66).

Своїм листом від 29 червня 2017 року за вих. № 731-юр ТОВ «Агрофірма «Маяк» повідомила ОСОБА_2 про ненадання згоди на припинення договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 18.05.2010 року ( а.с.67).

28 липня 2017 року ОСОБА_2 повторно звернулась з заявою до ТОВ «Агрофірма «Маяк», прохала повернути належну їй земельну ділянку для самостійного використання(обробітку) (а.с.68).

Відмовляючи у задоволенні обох позовів суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір емфітевзису не є укладеним договором, а тому визнати його недійсним чи дійсним не має юридичних підстав.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з такого.

На час укладення договору оренди землі між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Маяк» (18 травня 2010 року) правовідносини з оренди землі для сільськогосподарських потреб регулювалися нормами ЦК України, ЗК України, ЗУ «Про оренду землі», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав та нерухоме майно та їх обмежень», а також Постановою КМУ №1021 від 09.09.2009 року.

Відповідно до ст.18, ч.1 ст.20 ЗУ "Про оренду землі", ст.210, ст.182 ЦК України, ст.125 ЗК України договір оренди землі підлягає державній реєстрації та є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Законом України №1878 VІ від 11.02.2010 року внесені зміни до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» і у Розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що до 01.01.2013 року державна реєстрація права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Порядок державної реєстрації договорів оренди землі визначався Постановою КМУ №1021 від 09.09.2009 року, згідно якої територіальні органи земельних ресурсів здійснювали державну реєстрацію договорів оренди землі шляхом внесення відомостей до розділу 5 Поземельної книги «Земельна ділянка. Опис обмежень використання земельної ділянки».

Таким чином, за станом на час укладення спірного договору оренди землі його державна реєстрація була обов'язковою, невиконання цієї вимоги закону мало юридичним наслідком те, що у сторін підписаної угоди не виникало жодних прав та обов'язків по відношенню до земельної ділянки, щодо користування якою вони (сторони) дійшли згоди.

Сторонами у справі не заперечується та підтверджено належним і допустимим доказом (лист ГУ Держеокадастру у Полтавській області від 17.07.2017 року за №429/109-17; а.с.11) той факт, що спірний договір оренди землі не пройшов державної реєстрації.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про те, що цей договір не є укладеним у розумінні закону, отже він не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст.203, ст.215 ЦК України.

Правильним також є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимоги про визнання дійсним договору оренди землі, оскільки такий спосіб захисту порушеного права передбачений законом для укладених договорів і у конкретно визначених законом випадках, зокрема ч.2 ст.220 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з роз'ясненнями, наведеними у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Відмовляючи у задоволенні вимог про повернення земельної ділянки та стягнення надміру сплачених коштів (орендної плати), суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги є похідними від первісних вимог (дійсність/недійсність укладеного договору), а тому мають бути вирішені з інших правових підстав (ст.1212 - ст.1215 ЦК України), які не заявлені учасниками спору.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, виходячи з такого.

Частинами першою і другою ст.2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 119 ЦПК України (у редакції 2004 року) на позивача не покладався обов'язок зазначити норму права, на підставі якої суд має вирішити спір, позивач мав лише навести обставини та докази, якими вони підтверджуються.

Аналогічно врегульоване питання і ст.175 чинного ЦПК України - позивач має вказати спосіб захисту порушеного права, передбачений законом або такий, що не суперечить закону; навести фактичні обставини та докази, що їх підтверджують.

Як слідує зі змісту обох позовних заяв, позивачі зазначили фактичні обставини і докази, якими, на їхню думку, підтверджуються вимоги, а також визначили спосіб захисту порушеного права, який не суперечить закону та фактичним обставинам, що виникли між ними.

Отже, посилання сторін спору на інші норми права ніж ті, якими врегульовані спірні правовідносини, не можуть бути підставою для відмови у вирішенні спору по суті та, зокрема для відмови у позові.

У разі якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі належними і допустимими доказами, з 18 травня 2010 року ТОВ «Агрофірма «Маяк» користується за згодою ОСОБА_2 належною їй земельною ділянкою на підставі договору, який не вчинений у розумінні закону та, відповідно, не породив жодних взаємних прав та обов'язків між сторонами. Отже, земельна ділянка, якою користується ТОВ «Агрофірма «Маяк» є безпідставно набутим майном у розумінні приписів ст.1212 ЦК України.

З аналогічних підстав грошові кошти, отримані ОСОБА_2 від ТОВ «Агрофірма «Маяк» понад обумовлені розміри, також є безпідставно набутим майном.

Договір оренди землі від 18 травня 2010 року з урахуванням встановленого слід розцінювати як підтвердження усної домовленості між сторонами, на підставі якої всупереч вимогам закону відбувалося оплатне користування землею.

Згідно п.4.1. договору ТОВ «Агрофірма «Маяк» зобов'язалося сплачувати ОСОБА_2 орендну плату у розмірі 2 602,38 грн. щорічно (а.с.7). Договір не містить положень щодо автоматичної зміни розміру плати за користування землею у зв'язку із зміною коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки землі. Жодних додаткових угод (домовленостей) відносно розміру орендної плати відповідно до п.4.2 договору сторони не укладали. Таким чином, згідно умов договору (усної домовленості) ТОВ «Агрофірма «Маяк» мало сплатити ОСОБА_2 орендну плату за період з 2010 року по 2016 рік у розмірі 18 216 грн. 66 коп.

При визначені розміру переплати з обумовлених платежів за цей період колегія суддів не приймає до уваги як неналежний доказ розрахунок ТОВ «Агрофірма «Маяк» (а.с.31), оскільки він не підтверджений платіжними відомостями або ж іншими бухгалтерськими документами, а також розрахунок ОСОБА_2 (а.с.61), так як він зроблений з урахуванням коефіцієнту індексації грошової оцінки землі, що не передбачено договором (домовленістю).

З довідки ДФСУ (а.с.64-66) вбачається, що за період з 2010 року по 2016 рік включно ОСОБА_2 отримала від ТОВ «Агрофірма «Маяк» у якості плати за користування землею грошові кошти у сумі 50 403 грн. 82 коп.

Отже, переплата складає 50 403,82 - 18 216,66 =32 187,16 грн.

На підставі викладеного суд приходить до висновків про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та про часткове задоволення апеляційної скарги ТОВ «Агрофірма «Маяк». Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про повернення земельної ділянки та у частині вирішення позовних вимог ТОВ «Агрофірма «Маяк» про стягнення надміру сплачених коштів підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, подаючи позовну заяву до суду, а в подальшому змінюючи позовні вимоги, збільшивши їх, заявила: одну позовну вимогу немайнового характеру та одну позовну вимогу майнового характеру, що відповідно до пп.1 та 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (чинного на час подачі позову до суду) повинно бути оплачено судовим збором у розмірі 2 283,19 грн. (за вимогу майнового характеру, виходячи з вартості земельної ділянки 228 318,73 грн.) та 640 грн. (за вимогу немайнового характеру).

При подачі позову до суду ОСОБА_2 сплачено 1 280 грн. судового збору, що підтверджується наданими нею квитанціями.(а.с.1, 58), тобто нею недоплачено на користь держави (2 283,19 + 640) - 1280 = 1 643,19 грн. судового збору за подачу позову до суду.

При апеляційному оскарженні рішення суду першої інстанції до сплати скаржником підлягала сума в розмірі (1600+1600+2283,19+640+ ((4648:100%) х10%)) = (6123,19 х ((4648:100%) х 10%)) = 6 735,51 грн.

Сплачено ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги 5 112,80 грн. (а.с. 107), тобто за подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 недоплачено 6 735,51 - 5 112,80 = 1 622,71 грн. судового збору.

Із заявлених ОСОБА_2 вимог апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції задоволено одну вимогу майнового характеру, що становить 50% від позовних вимог, тому вона має право на стягнення із іншої сторони, понесені нею витрати у розмірі (1280 +5112,80) /100% х 50% = 3 196,40 грн.

Оскільки ОСОБА_2 недоплачено 1 643,19 грн. за подачу позову майнового характеру, як і 1 622,71 грн. за подачу апеляційної скарги, позовна вимога ОСОБА_2 майнового характеру задоволена, то з відповідача ТОВ «Агрофірма «Маяк» необхідно стягнути на користь держави 1643,19 +1622,71 = 3 265,90 грн. судового збору.

ТОВ «Агрофірма «Маяк», подаючи зустрічну позовну заяву, заявила дві позовні вимоги: одну немайнового та одну майнового характеру, що відповідно до Закону України "Про судовий збір" (чинного на час подачі зустрічного позову до суду) повинно було бути оплачено судовим збором в розмірі 1600+1600 = 3 200 грн., а сплачено ними лише 1 684 грн. (а.с.25).

При апеляційному оскарженні рішення до сплати скаржником підлягала сума в розмірі (1600+1600+2283,19+640+((4648:100%) х10%)) = (6123,19 х ((4648:100%)х 10%)) = 6 735,51 грн.

ТОВ «Агрофірма «Маяк» за подачу апеляційної скарги сплатило 5 112,80 грн. (а.с.86,87, 109), тобто на користь держави недоплачено судового збору у розмірі 1 622,71 грн.

Із заявлених скаржником в апеляційній скарзі вимог, судом апеляційної інстанції задоволено частково одну вимогу майнового характеру, тобто на 97,44 % від самої вимоги майнового характеру, тому ТОВ «Агрофірма «Маяк» має право на стягнення із іншої сторони, витрати у розмірі 1 684 х 97,44% = 1 640,89 грн.

Оскільки при подачі зустрічного позову ТОВ «Агрофірма «Маяк» не в повній мірі сплачено судовий збір як того вимагає ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" (чинного на час подачі зустрічного позову до суду), то з них необхідно стягнути на користь держави 3 200 - 1 684 = 1 516 грн. за подачу позову немайнового характеру та 1 622,71 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги, а разом 3 138 грн. 71 коп.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ТОВ «Агрофірма «Маяк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 3 196 грн.40 коп., а з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Агрофірма «Маяк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 640 грн. 89 коп., то, враховуючи ч.10 ст. 141 ЦПК України, з ТОВ «Агрофірма «Маяк» на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 3 196,40 - 1 640,89 = 1 555,51 грн., а також звільнити ОСОБА_2 від обов'язку сплачувати ТОВ «Агрофірма «Маяк» частину судового збору.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст. 374, ст.382, ст.384, ст. 390 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» задовольнити частково.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про повернення ОСОБА_2 її земельної ділянки та в частині відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» про стягнення на його користь надмірно сплачених коштів за користування земельною ділянкою в розмірі 33031,21 грн., постановити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання повернути земельну ділянку задовольнити.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірму «Маяк» повернути ОСОБА_2 земельну ділянку площею 11,44 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Козлівщинської сільської ради від 13.04.2000 року № 28.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» на користь ОСОБА_2 витрати, понесені останньою у розмірі 1 555,51 грн..

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» про стягнення надміру сплачених коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» 32 187 грн. 16 коп. надміру сплачених коштів за користування земельною ділянкою.

В іншій частині рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_2 від обов'язку сплачувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» частину судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1 516 грн. недоплаченого судового збору за подачу позову до суду та 1 622,71 грн. недоплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги, а разом 3 138 грн. 71 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяк» на користь держави 1643,19 грн. недоплаченого судового збору за подачу позову до суду та 1622,71 грн. недоплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги, а разом 3 265 грн. 90 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 13.02.2018 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді С.А.Гальонкін

О.Ю.Кузнєцова

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов