АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1288/16-ц 22-ц/774/838/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/1288/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Нікопольське регіональне управління водних ресурсів,

розглянув у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Нікопольського регіонального управління водних ресурсів на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. об 11 годині 53 хвилини у місті Нікополі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1звернулась до суду з позовом до Нікопольського регіонального управління водних ресурсів про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 15.08.2013 року позивач ОСОБА_1 перебувала на посаді бруківника 4-го розряду Базавлуцької дільниці Нікопольського регіонального управління водних ресурсів. Наказом № 12-к від 11.02.2016 року її було звільнено за п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров'я, у зв'язку з наявністю висновку лікаря про те, що вона тимчасово (до 29.04.2016 року) потребує обмеження фізичних навантажень та переохолодження.

Вважаючи такі дії відповідача незаконними, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати Наказ № 12-к від 11.02.2016 року незаконним, поновити її на роботі у Нікопольському регіональному управлінні водних ресурсів на посаді бруківника 4-го розряду Базавлуцької дільниці, стягнути з Нікопольського регіонального управління водних ресурсів на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.02.2016 року по день ухвалення рішення, та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано наказ відповідача Нікопольського регіонального управління водних ресурсів № 12-к від 11.02.2016 року про звільнення позивачки ОСОБА_1 незаконним.

Поновлено ОСОБА_1 на попередньому місці роботи - на посаді бруківника 4-го розряду Базавлуцької дільниці Нікопольського регіонального управління водних ресурсів з 11.02.2016 року.

Стягнуто з Нікопольського регіонального управління водних ресурсів на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 33 178 грн. 42 коп.

Стягнуто з Нікопольського регіонального управління водних ресурсів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Стягнуто з Нікопольського регіонального управління водних ресурсів судовий збір на користь держави в сумі 1 600 грн. 00 коп.

На підставі ст.214 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць в сумі 1 508, 11 грн. допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач Нікопольське регіональне управління водних ресурсів просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи та ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Зокрема, судом не взято до уваги, що на час звільнення позивача на підприємстві були відсутні вакантні посади, на які її можна було перевести у відповідності з рекомендаціями лікаря та профспілка надала згоду на звільнення ОСОБА_1 При цьому, відповідач зазначає, що суд не вимагав у нього ніяких додаткових документів, які б свідчили про можливість працевлаштування позивача. Також, відповідач вважає, що позивачем не доведено завдання їй моральної шкоди, а суд не послався на норми законодавства та не вказав на яких саме підставах підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 3 000,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 03.11.2008 року, відповідно до наказу № 120-К, була прийнята на роботу до Нікопольського регіонального управління водних ресурсів на посаду оглядача гідротехнічних об'єктів Базавлуцької дільниці (а.с.43).

15.08.2013 року, згідно з наказом № 72-К, позивачку було переведено на посаду бруківника 4-го розряду Базавлуцької дільниці (а.с.44).

Висновком ЛКК № 88 від 28.01.2016 року встановлено ОСОБА_1 діагноз невралгія потиличного нерву та зазначено, що вона потребує обмеження фізичних навантажень та переохолодження з 29.01.2016 року по 29.04.2016 року (а.с.4).

Наказом № 5 від 09.02.2016 року позивачку було відсторонено від роботи (а.с.20), а Наказом №12-к від 11.02.2016 року - звільнено за п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров'я.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції взяв до уваги, що медичним висновком стійкої втрати працездатності ОСОБА_1 належним чином встановлено не було та відповідач не вирішив питання щодо її тимчасового переведення на більш легку роботу у відповідності з медичним висновком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, згідно п.2 ст.40 КЗпП України невідповідність за станом здоров'я займаній посаді або виконуваній роботі може бути підставою для звільнення при наявності не тимчасової, а тільки повної чи часткової сталої втрати працездатності.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров'я.

Так, згідно із частиною п'ятою статті 6 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2695-XII працівника, який за станом здоров'я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач для встановлення саме стійкої втрати працездатності відповідну МСЕК не проходила, тобто стійкої втрати працездатності їй належним чином встановлено не було.

Згідно висновку ЛКК № 88 від 28.01.2016 року ОСОБА_1 потребує тимчасового обмеження фізичних навантажень та переохолодження з 29.01.2016 року по 29.04.2016 року (а.с.4), а у випадках, коли висновком ЛКК працівникові встановлені тимчасові обмеження по роботі, його, відповідно до положень ст.170 КЗпП України, адміністрація повинна перевести на більш легку роботу у відповідності з медичними висновками тимчасово.

Аналіз вказаних вимог закону дає підстави зробити висновок, що обов'язок роботодавця запропонувати працівнику іншу, легшу, роботу не є пов'язаним з можливостями роботодавця чи фактичною наявністю іншої роботи. Законодавець виходить із того, що роботодавець завжди має можливість використовувати працю осіб, які потребують за станом здоров'я переведення на іншу, легшу, роботу, у зв'язку з чим колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності на Нікопольському регіональному управлінні водних ресурсів вакантних посад, на які можна було б перевести ОСОБА_1 та які б відповідали стану її здоров'я.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому ОСОБА_1 необхідно поновити на роботі та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).

Згідно п. 5 цього Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, однак суд першої інстанції цього не врахував та, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 33 178,42 грн., провір розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням.

Згідно довідки Нікопольського регіонального управління водних ресурсів середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 79,37 грн. (а.с. 26), та цей розмір не заперечується позивачем, у зв'язку з чим не підлягає доказуванню.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Позивача звільнено з роботи 11 лютого 2016 року, тобто з цього часу було порушено її трудові права і поновлені вони лише рішенням суду першої інстанції від 11 грудня 2017 року, тому саме цей період, тобто з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення, і слід визнати вимушеним прогулом.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 лютого 2016 року по 11 грудня 2017 року в сумі 36 510,20 гривень, виходячи з розрахунку: 79,37 грн. х 460 робочих днів.

Оскільки, рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 33 178,42 грн. не оскаржено позивачем ОСОБА_1, а суд апеляційної інстанції переглядає справу виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду в цій частині.

Оскільки, судом було вірно встановлено порушення права позивача незаконним звільненням, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України №6-23цс12 від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як встановлено матеріалами справи та про це зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, незаконним звільненням порушено права позивача, у зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення їй моральної шкоди є безпідставними.

Посилання ж в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не містить належного обґрунтування щодо правових підстав для покладення на відповідача обов'язку з відшкодування позивачу моральної шкоди завданої незаконним звільненням колегією суддів не приймаються, оскільки оскаржуване рішення суду містить посилання на ст. 237-1 КЗпП України, яка є спеціальною щодо правовідносин з відшкодування моральної шкоди працівнику у випадку порушення його трудових прав, а Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції містить посилання на правові норми на підставі, яких вирішено спір, є обґрунтованим та відповідає вимогам статей 213-215 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року, щодо законності, обґрунтованості та належного викладу його змісту.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо визначення судом першої інстанції моральної шкоди у розмірі, який не відповідає встановленим обставинам справи та не може вважатися виваженим та справедливим, у зв'язку з чим, враховуючи роз'яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в цій частині і визначення розміру моральної шкоди у сумі 500,00 грн., що буде відповідати перенесеним позивачем моральним стражданням.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольського регіонального управління водних ресурсів - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року змінити, зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої з Нікопольського регіонального управління водних ресурсів на користь ОСОБА_1 з 3 000,00 гривень до 500 (п'ятисот) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередню до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: