Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 296/3061/12-ц

провадження № 61-1695св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської областіу складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Товянської О. В., Кочетова Л. Г.,

від 30 травня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки, площею 0,05 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною адресою. Власником іншої 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та суміжної земельної ділянки є ОСОБА_5, яка без його згоди на його земельній ділянці побудувала двохметровий цегляний паркан на бетонному фундаменті, яким перекрила доступ до його частини будинку, а також захопила частину земельної ділянки.

Посилаючись на вказане та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просив суд усунути порушення права власності ОСОБА_3 шляхом:

знесення самочинно побудованого ОСОБА_5 цегляного паркану з бетонним фундаментом на приватній земельній ділянці ОСОБА_3, площею 0,0500 га з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 по межі із земельною ділянкою ОСОБА_5 з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 14 січня 2015 року

№ 255/01-2016, проведеної судовим експертом Свістуновим І. С., за рахунок ОСОБА_5 або за рахунок ОСОБА_3 з подальшим відшкодуванням витрат на його знесення з ОСОБА_5;

відновлення у придатний для використання стан, який існував до порушення права, частини приватної земельної ділянки ОСОБА_3 площею 18,9 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 по межі із земельною ділянкою ОСОБА_5 з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, шляхом звільнення ділянки від бетонного фундаменту паркану, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 14 січня 2015 року № 255/01-2016, проведеної судовим експертом Свістуновим І. С., за рахунок ОСОБА_5 або за рахунок ОСОБА_3 з подальшим відшкодуванням витрат на її відновлення з ОСОБА_5

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір за подачу позову та витрати на проведення судової експертизи.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано усунути порушення права власності ОСОБА_3 шляхом:

знесення самочинно побудованого ОСОБА_5 цегляного паркану з бетонним фундаментом на приватній земельній ділянці ОСОБА_3, площею 0,0500 га з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 по межі із земельною ділянкою ОСОБА_5 з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 14 січня 2015 року

№ 255/01-2016, проведеної судовим експертом Свістуновим І. С., за рахунок ОСОБА_5 або за рахунок ОСОБА_3 з подальшим відшкодуванням витрат на його знесення з ОСОБА_5;

відновлення у придатний для використання стан, який існував до порушення права, частини приватної земельної ділянки ОСОБА_3, площею 18,9 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 по межі із земельною ділянкою ОСОБА_5 з кадастровим номером НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, шляхом звільнення ділянки від бетонного фундаменту паркану, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 14 січня 2015 року № 255/01-2016, проведеної судовим експертом Свістуновим І. С., за рахунок ОСОБА_5 або за рахунок ОСОБА_3 з подальшим відшкодуванням витрат на її відновлення з ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 побудувавши самочинно цегляний паркан з бетонним фундаментом на приватній земельній ділянці ОСОБА_3 по межі із земельною ділянкою, яка належить їй на праві приватної власності, обмежила ОСОБА_3 право користування ним своєю власністю, а саме: перекрила позивачу доступ до його двох зовнішніх стін будинку, в тому числі до одного із вікон та газопостачальної труби на цій стіні будинку.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що висновки експертів не є належними та допустимими доказами, оскільки висновки судових земельно-технічних експертиз є суперечними та не відповідають обставинам справи, отже відсутні докази того, що побудований ОСОБА_5 цегляний паркан порушує права позивача.

24 червня 2016 рокуОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а також неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

26 вересня 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованим.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 09 квітня 1997 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка, площею 0,0500 га, розташована по АДРЕСА_1.

З державного акта на право власності на земельну ділянку від 02 серпня

2004 року встановлено, що ОСОБА_5 належить земельна ділянка, площею 0,0500 га, розташована по АДРЕСА_1.

Із висновку судової земельно-технічної експертизи від 21 лютого 2014 року

№ 181/13-14 встановлено, що зі сторони земельної ділянки ОСОБА_5 є наявність захвату земельної ділянки, площею 0,0007 га, що належить

ОСОБА_3

Крім того, із висновку повторної судової земельно-технічної експертизи

від 14 січня 2015 року встановлено, що «цегляний паркан, встановлений між ділянками позивача та відповідача, розташований на земельній ділянці належній ОСОБА_3, площею 0,0500 га кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1 та обмежує його користування ділянкою, площею орієнтовно 18,9 кв. м, що на схемі позначена під № 4, якою фактично користується ОСОБА_5»

У результаті обстеження земельної ділянки ОСОБА_3 встановлено, що відповідно до правовстановлюючого документу, складовою якого є план зовнішніх меж земельної ділянки промір від точки А до точки Б складає 22,97 м фактично користується - 19,80 м.

При обстеженні земельної ділянки ОСОБА_5 (суміжний землекористувач та співвласник житлового будинку) встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого на підставі договору дарування від 26 грудня 2002 року та зареєстрованого

02 серпня 2004 року в книзі записів реєстрації державних актів на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1222, складовою якого є план меж земельної ділянки відстань від точки Б до точки В складає 17,80 м, фактично користується - 19,55 м».

Крім цього, із наявних у справі фотографій також встановлено, що вказаний паркан перекрив позивачу доступ до його двох зовнішніх стін будинку, в тому числі до одного із вікон та газопостачальної труби на цій стіні будинку.

Статтями 391 ЦК України, 152 ЗК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 ЗК України).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), встановивши, що установлений самочинно відповідачем цегляний паркан знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3, чим порушує його право вільного користування своєю земельною ділянкою, що підтверджено проведеними у справі судовими земельно-технічними експертизами від 21 лютого 2014 року № 181/13-14, від 14 січня 2016 року № 255/01-2016, дійшов обґрунтованого висновку про захист порушено права позивача, задовольнивши його позовні вимоги.

Апеляційний суд, зазначивши, що жоден з експертних висновків, які були надані в суді першої інстанції не є належним та допустимим доказом і не може бути покладений в основу судового рішення, відмовляючи у задоволенні даного позову лише з підстав, що судовим рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 серпня 2016 року встановлено, що межа між земельними ділянками сторін проходить по стіні сараїв літ. «В» та «Б», застосовуючи до даної обставини вимоги частини 3 статті 61 ЦПК України, не врахував, що встановлена обставина не свідчить про порушення чи не порушення прав позивача.

А тому такі висновки апеляційного суду не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на захист порушених прав, свобод та інтересів згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ураховуючи також вимоги статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 30 травня 2016 року скасувати та рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило