П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/3732/18

Номер провадження 22-ц/804/571/18

Донецький апеляційний суд у складі суддів Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз»

відповідач - комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 вересня 2018 року, у складі судді Хараджа Н.В.,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» (далі ПАТ «Маріупольгаз»), комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Західна» (далі ККП ММР «Керуюча компанія «Західна») про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та визнання нікчемним договору.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. У жовтні 2017 року вона звернулася до ПАТ «Маріупольгаз» із заявою про забезпечення її у строк до 01 січня 2018 року квартирним(індивідуальним) лічильником обліку спожитого газу, який вона використовує для приготування їжі. Листом за №08-2601 від 23 листопада 2017 року підприємство повідомило її про відсутність підстав для встановлення такого лічильника, за відсутністю коштів на безкоштовну установку індивідуальних лічильників в квартирах. Враховуючи норми закону, просила визнати неправомірними дії ПАТ «Маріупольгаз» щодо відмови у встановленні квартирного приладу обліку газу та зобов'язати підприємство за власний рахунок встановити квартирний (індивідуальний) прилад обліку газу за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати нікчемним договір №08/504-2016, укладений 13 травня 2016 року між ПАТ «Маріупольгаз» та ККП ММР «Керуіюча компанія «Західна», щодо встановлення у будинку загальнобудинкового лічильника використання газу мешканцями будинку, відповідно до показників якого нараховується оплата за газ.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Одночасно позивач просить виключити із мотивувальної частини судового рішення інформацію про власника квартири.

На виконання ст. 360 ЦПК України ПАТ «Маріупольгаз» надав апеляційному суду відзив на скаргу, в якому зазначив, що відповідач не погоджується з апеляційною скаргою ОСОБА_1, вважає її вимоги необґрунтованими, висновки хибними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема зазначається, що діючий в 2017 році закон про порядок встановлення лічильників газу на комерційній основі не передбачав обов'язкового встановлення в кожній квартирі саме індивідуального лічильника газу, який використовується для приготування їжі за кошти постачальника газу; встановлення загальнобудинкового лічильника газу у будинку АДРЕСА_1 не суперечить закону та не порушує права позивача.

Враховуючи, що справа є малозначної в силу закону, апеляційний суд розглянув її без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія вважає, що скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з газопостачання в квартирі АДРЕСА_1.

13 травня 2016 року між ПАТ «Маріупольгаз» та ККП ММР «Керуюча компанія «Західна» було укладено договір №08/514-2016 про проведення ПАТ «Маріупольгаз» монтажних робіт по установці загальнобудинкового лічильника газу за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно акту від 01 грудня 2016 року вищевказаний загальнобудинковий лічильник газу було введено в комерційний облік та експлуатацію.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Маріупольгаз» із заявою, в якій просила в строк до 01 січня 2018 року встановити в її квартирі безкоштовно індивідуальний лічильник газу.

З листа ПАТ «Маріупольгаз» від 23 листопада 2017 року за вих. №08-2601 вбачається, що ОСОБА_1 була надана відповідь, в якій вказано, що Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16 червня 2011 року №3533-УІ не визначено обов'язку встановлення безкоштовно саме індивідуальних лічильників у квартирі, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, та було повідомлено про можливість і право позивача встановити квартирний (індивідуальний) лічильник газу за власні кошти.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про визнання дій ПАТ «Маріупольгаз» неправомірними, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення вимог закону з боку відповідача по невстановленню в квартирі АДРЕСА_1 індивідуального газового лічильника за рахунок відповідача.

Колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у позові, враховуючи наступне.

Правовідносини з постачання, обліку природного газу споживачам, встановлення газових лічильників регулюються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-УІ, Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (далі - Тимчасове положення), Кодексом газорозподільних систем, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року N 2494 (далі - Кодекс газорозподільних систем).

Відповідно до положень ст. 1, 2, 3, 4, 6 Закону № 3533, в редакції Закону України №329-VШ від 09 квітня 2015 року, вузол обліку природного газу - сукупність засобів вимірювальної техніки та допоміжних засобів, призначених для вимірювання, реєстрації результатів вимірювання та розрахунків об'єму природного газу, зведеного до стандартних умов, що складається з одного або кількох вимірювальних комплексів та/або:

лічильника газу в комплекті з реєструвальними приладами температури і тиску газу;

лічильника газу в комплекті з показувальними приладами температури і тиску газу;

лічильника газу, вимоги до якого встановлюються нормативно-правовими і нормативно-технічними документами;

комерційний (приладовий) облік природного газу (далі - облік природного газу) - визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягу споживання та/або реалізації природного газу, на підставі якого проводяться взаєморозрахунки між споживачами природного газу та суб'єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу;

лічильник газу - засіб вимірювальної техніки, який використовується для вимірювання, запам'ятовування та відображення об'єму газу, що проходить через нього;

Постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: 1) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року;2) для інших споживачів - з 1 липня 2011 року.

Фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є суб'єкти господарювання, що: здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; отримали відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу.

Суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані:

1) забезпечити встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року;

2) припинити розподіл природного газу споживачам, які використовують природний газ без його комерційного обліку, у разі відмови таких споживачів від встановлення лічильників газу, а саме для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року.

З наведених вимог закону вбачається обов'язок суб'єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території, в строк до 01 січня 2018 року для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема тільки для приготування їжі, забезпечити встановлення лічильників газу, як індивідуальних або загальнобудинкових, що забезпечить 100% облік природного газу таким споживачам.

Відповідно до п. 4 Тимчасового положення, можливість об'єднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу визначається схемою газопостачання.

Рішення про необхідність об'єднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи.

Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем.

Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку.

Власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов'язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі неврегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства.

У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти.

Розділом 5 Кодексу газорозподільних систем визначаються особливості організації обліку газу в багатоквартирних будинках та гуртожитках, яким передбачено, що за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ.

У разі наявності ВОГ природного газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об'єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об'єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620.

Розділом Х Кодексу газорозподільних систем передбачено, що приладовий облік природного газу в ГРМ організовується та здійснюється з метою отримання та реєстрації за допомогою комерційного ВОГ інформації про об'єми передачі (розподілу, споживання) природного газу в точках вимірювання та подальшого її використання при забезпеченні комерційного обліку природного газу між суб'єктами ринку природного газу.

На об'єкті споживача (суміжного суб'єкта ринку природного газу) в точці вимірювання організовується єдиний комерційний вузол обліку за виключенням випадку, коли через метрологічні характеристики, сезонну роботу відповідного обладнання, необхідність відокремлення обліку газу за окремою тарифною групою чи інші об'єктивні (обґрунтовані) причини можуть встановлюватися два та більше вузлів обліку.

Таким чином, обов'язок суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природнього газу на відповідній території, в частині забезпечення встановлення до 01 січня 2018 року для групи населення визначеної ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильниками природного газу має виконуватись через встановлення як індивідуального так і загальнобудинкових лічильників, що забезпечить 100% облік спожитого природного газу населенням.

Вказаний аналіз норм законодавства та наведений вище висновок суду першої інстанції про можливість встановлення як загальнобудинкового так і індивідуального лічильника у передбаченому законом порядку, спростовує доводи апеляційної скарги.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання наведених вимог закону, між ПАТ «Маріупольгаз» та ККП «Західна» було укладеного договір № 08/514-2016 від 13 травня 2016 року, відповідно до якого ПАТ «Маріупольгаз» зобов'язаний безкоштовно проводити, зокрема, демонтаж та монтаж лічильника.

Виконання вказаного зобов'язання ПАТ «Маріупольгаз» підтверджується актом встановлення загальнобудинкового лічильника від 24 жвотня 2016 року та актом введення в комерційний облік та експлуатації загально будинкового лічильника газу.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що Закон № 3533 -VI, в редакції від 09 квітня 2015 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, імперативно не визначає обов'язок встановлення індивідуального лічильника в квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі виключно за кошти постачальника газу.

Крім того, Тимчасовим положенням передбачена можливість споживача самостійного встановлення за власні кошти індивідуального лічильника, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо незаконності встановлення загальнобудинкового лічильника без згоди позивача.

Отже, висновки суду про відмову ОСОБА_1 у позові про визнання неправомірними дій ПАТ «Маріупольгаз» щодо відмови у встановленні квартирного обліку газу та зобов'язання постачальника газу за власний рахунок встановити квартирний (індивідуальний) прилад обліку газу за адресою: АДРЕСА_1, є обґрунтованими.

Згідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 апеляційний суд враховує постанову Верховного Суду від 12 вересня 2018 року справа № 757/27307/17-ц провадження № 61-8509св18.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що встановлення загальнобудинкового лічильника на газ та відмова у встановленні індивідуального лічильника в квартирі АДРЕСА_1 порушує її права, оскільки вона, як особа, що не проживає у квартирі вимушена оплачувати за газ, яким не користується.

Ці доводи апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки споживач не позбавлений можливості встановити газовий лічильник за власний рахунок, у порядку встановленому законом, та повідомити ПАТ «Маріупольгаз» про не користування газом з прийняттям відповідних заходів про припинення газопостачання у квартиру.

Посилання позивача на те, що ПАТ «Маріупольгаз» нібито встановлював індивідуальні лічильники в будинку в період 2016-2017 року, не є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі.

Оскільки ТОВ «Азовгаз» не є стороною спору, вирішеного за позовом ОСОБА_1, наведені у скарзі доводи щодо оплати та збільшення тарифу цією організацією до уваги не приймаються.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, а твердження заявника, що судом не враховані інші докази, які свідчать про порушення відповідачами її прав, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки відповідно до ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зважаючи на те, що предметом спору у даній справі не є право власності на квартиру АДРЕСА_1, встановлення судом першої інстанції цих обставин виходить за межі позову, а тому слова: «Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 22.03.1993 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_2 та членам його сім'ї: ОСОБА_1, ОСОБА_3», підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду слова: «Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 22.03.1993 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_2 та членам його сім'ї: ОСОБА_1, ОСОБА_3».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 15 листопада 2018 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко