АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 556/1364/17

Провадження № 22-ц/787/342/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Гордійчук С. О.

суддів: Боймиструка Н.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лозівська сільська рада Володимирецького району

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 грудня 2017 року, ухваленого в складі судді Іванків О.В., у справі №556/1364/17, повний текст виготовлено 15 грудня 2017 року.

в с т а н о в и в :

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лозівська сільська рада Володимирецького району про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди.

Позовну заяву обґрунтовувала тим, що відповідачі на межі загального проїзду поставили ворота та паркан чим обмежують їй доступ до належної їй земельної ділянки та господарських будівель. Такі перешкоди їй чиняться з 2016 року.

Рішенням Володимирецького районного суду від 13 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лозівська сільська рада Володимирецького району про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Рішення суду мотивовано тим, що хоча позивач надала суду докази порушення її прав відповідачами як землекористувача шляхом спорудження паркану та воріт на спільному проїзді поряд із її господарською будівлею, проте на думку суду, позивачем пропущено строк позовної давності що є підставою для відмови у позові.

Позивач у поданій апеляційній скарзі на судове рішення, покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково застосовано строк позовної давності, оскільки про порушення свого права дізналась у 2016 році та зверталась до різних державних органів із скаргами на дії відповідачів..

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі покликаються на законність та обґрунтованість судового рішення. Просять залишити його без змін, а скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є суміжними землекористувачами.

Позивачці належить житловий будинок АДРЕСА_1, що стверджується записом по господарської книги №6 і в її користуванні перебуває 0,40 га присадибної земельної ділянки. (а.с.)

Відповідачам на праві приватної власності з року належить ? частина будинку АДРЕСА_2

З матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки, які перебувають у користуванні сторін, не приватизовані. Межі не визначені. Сторони мають один спільний під'їзд до своїх будинків. Однак, без згоди позивача, відповідачі на загальному під'їзді встановили ворота, що перешкоджає безперешкодному проходу суміжного землекористувача, а також на межі встановили паркан що перешкоджає доступу до господарських будівель позивача та проїзду до будинку.

Відповідно до генерального плану с. Кошмаки Володимирецького району 1979 року, актуалізованого рішенням Лозівської сільської ради від 10.04.2013 року № 389 передбачено проїзд між домогосподарствами сторін.

Відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» проїзд є територією загального користування.

Частина перша статті 15 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини третьої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно положень статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Вбачається, що між сторонами наявний земельний спір щодо користування під'їзною дорогою, яка проходить до земельної ділянки позивача за адресою Лісова,9 с. Кошмаки Володимирецького району.

ОСОБА_1 зверталася до Лозовської сільської ради із відповідною заявою для вирішення вказаного земельного спору.

Судом встановлено, що землекористувачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 перешкоджають ОСОБА_1 у користуванні вказаною під'їзною дорогою шляхом облаштування огорожі та воріт , які унеможливлюють доступ до земельної ділянки позивача та господарських споруд.

Дану обставину підтверджено актом обстеження земельної ділянки ОСОБА_1, протоколом засідання земельної комісії від 09.02.2016 року, листом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненські області від 24 лютого 2016 року та листом Володимирецької районної державної адміністрації від 13.06.2016 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем доведено порушення її прав відповідачами як землекористувача, шляхом спорудження паркану та воріт на спільному проїзді поряд із її господарською будівлею, обмеживши їй доступ до належної їй земельної ділянки.

Разом з тим, висновок місцевого суду про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, не відповідає обставинам справи та положенням чинного законодавства.

У п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що за змістом ст. 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Наведеного суд не врахував та дійшов передчасного висновку про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, є негаторним позовом, до якого строк позовної давності не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі.

П.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, місцевий суд правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 257, 267 ЦК України та про відмову у задоволенні позову за пропуском строків позовної давності.

Таким чином, заявлений позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою підлягає до задоволення, а рішення місцевого суду скасуванню.

Разом з тим, не підлягає до задоволення позов в частині стягнення моральної шкоди, оскільки будь-які докази про заподіяння такої шкоди позивачу діями відповідачів матеріали справи не містять.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Розмір судового збору при подачі позову до суду першої інстанції становить 640 грн., при подачі апеляційної скарги -960 грн., а всього судовий збір пропорційно до задоволених вимог становить 1600 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, ст. 90 ЗК України, ст. 321 ЦК України Апеляційний суд ,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Володимироецького районного суду Рівненської області від 13 грудня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Лозівська сільська рада Володимирецького району про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1, шляхом знесення паркану та воріт побудованих на межі суміжних земельних ділянок будинків АДРЕСА_3

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по 800 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 березня 2018 року.

Головуючий : Судді :