Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 189/145/16-ц

провадження № 61-4224св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2016 року у складі судді Пустовар О. С. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року у складі суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 20 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 95 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20 липня 2012 року. У встановлений договором строк відповідач зобов'язання не виконала, в зв'язку з чим станом на 24 січня 2011 року виникла заборгованість у розмірі 138 269 грн 34 коп. Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно заборгованість по кредитному договору від 20 липня 2007 року в розмірі 138 269 грн 34 коп. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 26 січня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 524 329 грн 95 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 75 872 грн 53 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 190 497 грн 67 коп.; пеня - 257 959 грн 75 коп. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 138 269 грн 34 коп., яка була стягнута за рішенням суду, різниця становить - 386 060 грн 61 коп.; а також штрафи відповідно до пункту 6.6 договору: штраф (фіксована частина) - 250 грн 99 коп., штраф (процентна складова) - 19 303 грн 03 коп.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 405 613 грн 64 коп.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Банк з відповідним позовом до суду з вимогами про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, не звертався.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що банк вже реалізував своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором, про що є рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року, з позовними вимогами про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не звертався.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно встановлено характер спірних правовідносин та норму матеріального права, що їх регулює. Зокрема, звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що відповідач не виконав умов договору позики, статті 1054 ЦК України, тобто позичальник не повернув кредит та не сплатив проценти. Разом з тим, апеляційний суд безпідставно вказав про те, що банк з відповідним позовом до суду з вимогами про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, не звертався.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 95 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20 липня 2012 року.

У встановлений договором строк відповідач зобов'язання не виконала, в зв'язку з чим станом на 24 січня 2011 року виникла заборгованість у розмірі 138 269 грн 34 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 78 022 грн 53 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 39 880 грн 09 коп.; пеня - 13 544 грн 37 коп., а також штрафи відповідно до пункту 6.6 договору: штраф (фіксована частина) - 250 грн; штраф (процентна частина) 6 572 грн 35 коп.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно заборгованість по кредитному договору від 20 липня 2007 року в розмірі 138 269 грн 34 коп.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що відповідач не виконує зобов'язання за договором кредиту, заборгованість не сплачує. Просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року станом на 26 січня 2016 року у розмірі 524 329 грн 95 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 75 872 грн 53 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 190 497 грн 67 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 257 959 грн 75 коп. За вирахуванням суми боргу у розмірі 138 269 грн 34 коп., що стягнуто за рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року.

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Разом із тим за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив належним чином доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо існування заборгованості за кредитним договором, не надав оцінки тому, що вказані доводи відповідачем не спростовані. Тому висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення спірної заборгованості є передчасним.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору.

За таких обставин апеляційний суд не встановив дійсні обставини справи, не дослідив докази на підтвердження заявлених вимог, зокрема обґрунтований розрахунок суми боргу, при цьому не з'ясував, за який період виникла така заборгованість, та з чого вона складається (помісячне нарахування та період), докази виконання рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2012 року. Не звернув увагу, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, у зв'язку з чим не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Голов уючий В.С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик