Справа №489/5197/17
Провадження №2/489/2492/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
12 лютого 2018 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:
головуючого судді Румянцевої Н.О.,
секретаря Матяєвої С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою №126 будинку №132 по вулиці Скульптора Ізмалкова в місті Миколаєві, оскільки відповідач з 2008 року не проживає в квартирі, не сплачує за комунальні послуги, його майна та особистих речей в квартирі не має, що порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Від позивача надійшло клопотання слухати справу за її відсутністю, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Судом ухвалено провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.
ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №4-1102.
Відповідно до довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 21.09.2017 року №2982, та відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 17.11.2017 року, в квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_2, яка є власником особового рахунку, ОСОБА_3 відповідач у справі.
Актом від 21.09.2017 року підтверджено те, що відповідач з 2008 року не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.
Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.
Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР.
Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Приймаючи до уваги, що відповідач є чоловіком позивача та відповідно є членом її сімї, однак відсутній без поважних причин понад девять років, що підтверджується актом про непроживання, позов підлягає задоволенню.
Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп..
На підставі ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 копійок).
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Суддя Ленінського районного
суду міста ОСОБА_1 Румянцева
Повний текст судового рішення складено 15 лютого 2018 року.