Справа № 758/5038/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Філіпповій О.В.,

за участю: представника заявника - адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому в судовому засіданні в заді районного суду в м.Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_2; заінтересована особа: Канівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2016 р. заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт того, що національність його матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, - полька. Заява обґрунтована тим, що його мати була за національністю та уродженою полячкою, сповідувала римо-католицьку віру та проживала на території України, дотримуючись традицій своєї національності. Він сам народився ІНФОРМАЦІЯ_3 р. в м.Канів Черкаської області, неодноразово чув від матері польську мову та оповідання про її батьків - поляків. При реєстрації Канівським міським відділом РАГС 16.11.1970 р. шлюбу між його батьками національність його матері була помилково записана як українка. В книзі реєстрації актів громадянського стану у Канівському відділі РАГС відсутній актовий запис про народження заявника та він не має свідоцтва про народження. В зв'язку з неможливістю встановлення даного факту в позасудовому порядку, оскілки неможливо визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану, просить встановити даний факт в судовому порядку.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 02.10.2017 р. матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

Представник заявника в судовому засіданні підтримав заяву в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в заяві обставина, вказавши, що встановлення даного факту заявнику необхідно для отримання «картки поляка». Додав, що Крім того, мати заявника - ОСОБА_3 вже є померлою.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до вимог закону, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Як вбачається з копії паспорту заявника, ОСОБА_2 є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_3 р. у м.Канів Черкаської області.

Згідно отриманої судом з Канівського МВ ДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області копії актового запису, даним органом РАГС 16.11.1977 р. був складений запис № 144 про укладення шлюбу між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, національність якої - українка.

Документів на підтвердження того, що ОСОБА_3 є матір'ю заявника у справі суду не надано.

Відповідно до положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.

Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків в Україні, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення, а представником в судовому засіданні зазначено на те, що встановлення даного факту необхідно для отримання «карти поляка», яка видається в Польщі. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством.

Згідно зі ст.3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої 09.12.1997 р. Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.

Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 315 ЦПК України.

Листом Верховного Суду України від 01.12.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності.

Суд також враховує, що в ст.24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків.

Відповідно до ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання.

Як визначено ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій.

Відповідно до ст.300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням.

В судовому засіданні сторона заявника зазначала на те, що що ОСОБА_3 є померлою особою. А відтак, вирішувати питання належності даної особи до визначеної заявником національності суд не вбачає правових підстав.

Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до польської національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.11, 24 Конституції України, ст.3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», Закону України «Про національні меншини в Україні», керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76, 81, 89, 258-259, 263, 264-265, 268, 293, 315, 353 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_2; заінтересована особа: Канівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова