АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року місто Київ

Унікальний № 755/5077/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/219/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Желепи О.В., суддів Іванченко М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року, постановленого у складі судді Яровенко Н.О., проголошеного в 17.28 год. в приміщенні суду в місті Києві в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві Державна адміністрація, державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долгова З.М. про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності правочину, скасування державної реєстрації права власності та реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И В:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-ті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, Державний нотаріус Десятої Київської державної контори Долгова З.М. про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності правочину, усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, посилаючись на те, що 14.02.1973 року йому було видано ордер № 14174 на житлове приміщення, за яким було надано право зайняття квартири АДРЕСА_1. Ордер на квартиру був виданий лише на його ім'я. 02.09.1988 року він уклав шлюб з ОСОБА_9, яку зареєстрував в своїй квартирі. В 1993 році вони звернулись до органів приватизації із заявою про передачу у спільну власність зазначеної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2 його дружина померла. В цей же час до нього в квартиру з'явились невідомі особи та почали виганяти його з квартири, мотивуючи тим, що квартира йому не належить. Згідно письмової відповіді Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.03.2016 року про надання приватизаційної справи та інформації Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 24.03.2016 року про досудове розслідування у кримінальному проваджені за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 357 ч.1 КК України щодо реєстрації права власності спірного об'єкту нерухомості - його квартири, стало відомо, що відповідно до розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10.02.1993 року квартиру передано у приватну власність на підставі заяви його дружини ОСОБА_9, де він був зазначений як член сім'ї - чоловік. В результаті протизаконних дій - свідоцтво про право власності на житло було видано лише на ім'я його дружини. В подальшому йому стало відомо, що 19.01.1995 року ОСОБА_9 подарувала квартиру АДРЕСА_1 своєму синові від першого шлюбу ОСОБА_2 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10.02.1993 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 незаконним та скасовано; визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, що розташоване АДРЕСА_1, яке видане 10.02.1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_9 Відповідач після укладення договору дарування квартири фактично її в дар не прийняв, в ній не проживав. В своїй квартирі позивач продовжував проживати разом з дружиною до її смерті, а потім сам сплачував комунальні послуги. ОСОБА_2 з'явився в квартирі тільки після смерті матері. Таким чином, саме тоді позивач дізнався про те, що між ним та його матір'ю - його покійною дружиною, було укладено договір дарування наданого йому державою житла. Право власності ОСОБА_9 було набуто незаконно та, відповідно, вона не мала право здійснювати відчуження квартири, а отже договір дарування є нікчемним з моменту його вчинення, а державна реєстрація прав власності ОСОБА_2 на вказану квартиру підлягає скасуванню. Позивач просить встановити нікчемність договору дарування відповідно до приписів ст.ст. 328, 203, 215, 228 ЦК України. Крім цього, відповідач за час, що сплинув з дня смерті його матері, зареєстрував у вказаній квартирі невідомих позивачеві осіб, в тому числі малолітніх, які ніколи разом з позивачем не проживали, участі в утриманні нерухомого майна не брали. Згоди на їх реєстрацію він ніколи не надавав, а тому просив скасувати реєстрацію місця проживання в його квартирі ОСОБА_2 та членів його родини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві Державна адміністрація, державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долгова З.М. про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності правочину, усунення перешкод в користуванні нерухомим майном - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В скарзі посилався на те, що судом повністю були перекручені, раніше встановлені преюдиційними судовими рішеннями факти та обставини справи; були застосовані норми законодавства, які не підлягають застосуванню, а тому рішення ухвалене з грубими порушеннями норм процесуального та матеріального права. Зокрема посилався на те, що суд не взяв до уваги , що Апеляційний суд м. Києва в своїй ухвалі від 14.02.2017 року вказав, що «приватизація квартири відбулася із порушеннями, розпорядження про приватизацію цієї квартири є незаконним і відповідно свідоцтво про право власності видане на підставі цього розпорядження є недійсним згідно з ч.1 ст.203, ч.1ст. 215 ЦК України. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.» Отже, будь-які підстави для застосування норм ЦК УССР від 1963-го року щодо договору дарування квартири від 19.01.1995 року - відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Вказував на те, що жодним нормативно-правовим актом України, який діяв на момент укладення спірного договору дарування від 19 січня 1995 року, та який діє на сьогоднішній день не передбачено таких способів захисту як встановлення нікчемності договору чи анулювання реєстрації в квартирі, а також на те, що Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року взагалі не містив поняття нікчемності правочину. Таким, чином відсутні правові підстави для визнання договору дарування від 19.01.1995 року нікчемним, оскільки у відповідності до діючих норм матеріального права законодавством не передбачено такого способу захисту. Звертаючись до суду, позивач пропустив строк на оскарження договору дарування на 20 років, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову. Поновлення строку позовної давності ОСОБА_1 в іншій цивільній справі по зовсім іншим позовним вимогам не поновлює автоматично жодних строків в цій справі. Документи, на які посилається позивач у своєму позові (лист Дніпровської РДА від 25.03.2016 року та лист Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 24.03.2016 року), в матеріалах справи відсутні як докази. Позивач ОСОБА_1 достеменно знав про належність на праві власності квартири відповідачу ОСОБА_2, оскільки саме останній постійно сплачував житлово-комунальні послуги відповідно до квитанцій, що надходили на ім'я відповідача (копії квитанцій додаються). Окрім того, саме ОСОБА_2 було укладено договори із ЖЕКом та із Київенерго про надання послуг на квартиру АДРЕСА_1 ще в 2007 році (копії додаються). Суд правомірно відмовив в задоволенні вимог про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2, так як на час вирішення справи право власності на спірну квартиру вже за ним не було зареєстроване.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, які доводи скарги підтримали, а також пояснення представника відповідача, який доводи скарги заперечував, доповідь судді Желепи О.В., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільно кодексу України від 16.01.2003 р. до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 277 ЦК УРСР (правила, що застосовуються до договору дарування) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 був чоловіком померлої ОСОБА_9, що підтверджується копією паспорта позивача та не оспорюється сторонами (а.с.11).

14.02.1973 року позивачу за ордером № 14174 була надана для проживання квартира АДРЕСА_1.

10 лютого 1993 року вказана квартира була приватизована ОСОБА_9

Відповідач ОСОБА_2 є рідним сином померлої ОСОБА_9, що не оспорюється сторонами.

19.01.1995 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до реєстраційного напису на договорі ОСОБА_2 на підставі , переданих його матір'ю документів зареєстрував своє право власності на спірну квартиру 06 жовтня 1999 року, тобто моментом передачі спірної квартири ОСОБА_2 є жовтень 1999 року.

Пунктом 1 договору визначено, що однокімнатна квартира належить ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням № 2/184, Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 10.02.1993 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 19.02.1993 року під № 669 (а.с.29).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року визнано впорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, незаконним та скасовано; визнано свідоцтво про право власності . житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_9 недійсним та скасовано (а.с.34). Дане рішення було предметом розгляду в апеляційній інстанції та набуло законної сили (а.с.31-33).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, в частині визнання договору дарування нікчемним на підставі положень ЦК України 2003 року, суд першої інстанції встановив, що цивільне законодавство, яке діяло на час укладення спірного договору дарування, не передбачало нікчемності правочинів, а існували лише норми, які регулювали недійсність договорів, укладених з порушенням вимог закону, проте суд в силу положень ст.11 ЦПК України, в редакції, що діяла на час розгляду даної справи районним судом розглядав цивільні спори на підставі звернення позивача. Що стосується вимог про скасування державної реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, зареєстровану Київським міським бюро технічної інвентаризації-06.10.1999 року за № 669, та про анулювання реєстрації в зазначеній квартирі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, суд також не вбачав підстав для їх задоволення, оскільки вони є похідними від першої вимоги про встановлення нікчемності правочину, в задоволенні якої судом відмовлено.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про безпідставність заявлених позовних вимог, щодо визнання правочину нікчемним, та застосування наслідків нікчемного правочину, та неможливості задоволення похідних позовних вимог відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Так, з матеріалів справи вбачається, що договір дарування посвідчений 19.01.1995 року. Передача правовстановлюючих документів на квартиру відбулася в 1999 році, коли обдарований зареєстрував своє право власності на подаровану квартиру в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації » за реєстровим № д.258-132, яке на момент існування спірних правовідносин і до 2010 року здійснювало державну реєстрацію права власності на нерухоме майно в м. Києві.

Відтак, до цих правовідносин застосовується правила Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був застосовувати норми ч.1 ст.203, ч.1ст. 215 ЦК України, так як при вирішенні спору про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_9, яке видавалось в 1993 році суд застосовував норми ЦК України 2003 року, колегія суддів не приймає, оскільки відповідно до перехідних положень ЦК 2003 року, норми цього кодексу, щодо правочинів застосовуються, лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання окремих видів договорів, незалежно від дати їх укладення.

При цьому законодавство України не ставить вирішення питання про застосування тих чи інших норм права в залежність від вирішення цього питання під час розгляду інших пов'язаних цивільних справ, а визначає, застосування норм на момент виникнення тих чи інших правовідносин.

Норми матеріального права судом застосовані вірно, оскільки позивач просив суд визнати нікчемним договір 1995 року, відповідно, суд повинен був застосовувати лише ті норми права, які діяли на цю дату.

Позовні вимоги про скасування реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 вірно не були задоволені судом, оскільки договір дарування, за яким останній набув право власності на спірну квартиру недійсним в установленому законом порядку не визнавався.

Крім того, під час апеляційного розгляду даної справи, судом встановлено, що 08 листопада 2017 року, до ухвалення рішення в даній справі ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_4 за 350 000 грн.

Тобто, за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру вже не було зареєстровано, а тому обраний позивачем спосіб захисту про скасування неіснуючої вже реєстрації є невірним.

Скасування реєстрації місця проживання в спірній квартирі ОСОБА_4, яка є її власником з листопада 2017 року, та скасування реєстрації місця проживання членів її сім'ї, до витребування майна у останньої, або до визнання недійсним договору за яким вона придбала спірну квартиру, є порушенням її законних прав та інтересів, а також порушенням прав її неповнолітніх дітей.

Інші доводи скарги на правильність постановленого рішення не впливають.

Суд вірно встановив обставини, дав належну оцінку доказам, доводам сторін, ухвалив рішення без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В розподілі судових витрат, понесених при розгляді в суді першої та апеляційної інстанції немає необхідності, оскільки позивач сплатив судовий збір при подачі позовної заяви та апеляційної скарги, однак в задоволенні позовних вимог останньому відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 15 лютого 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Іванченко М.М.

РубанС.М.