ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 644/7517/16-ц

провадження № 22-ц/818/469/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Територіальний центр надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року (в складі судді Бабенко Ю.П.),

встановив:

У вересня 2016 року ОСОБА_1звернулась до суду з позовом до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, в якому просила визнати догани незаконним і скасувати накази № 383-К від 11.09.2015 року, № 438-К від 23.10.2015 року, № 24 від 03.03.2016 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Також просила вважати строком ознайомлення ОСОБА_1 з дисциплінарними стягненнями 23 липня 2016 року, тобто з моменту отримання ОСОБА_1 копій наказів поштою.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала у Територіальному центрі надання соціальних послуг Індустріального району м. Харкова (далі Центр) з 06.10.1997 року, з 02.04.2007 року вона працювала на посаді заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома. Наказом директора Центру № 73-к від 19.05.2016 року вона була звільнена з роботи на підставі пункту статті 40 КЗпП за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на позивача трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Наказами № 383-К від 11.09.2015 року, № 438-К від 23.10.2015 року, № 24 від 03.03.2016 року вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності. Позивач зазначала, що будь-яких порушень трудової дисципліни з її боку не було, а оголошені їй догани не мають законного підґрунтя і є наслідком неприязних стосунків, що склалися між нею та директором Центру ОСОБА_3, яка незаконно і безпідставно притягувала позивача до дисциплінарної відповідальності. Позивач вважала, що вказані накази винесені директором Центру з особистих мотивів помсти, позивач не вчиняла дисциплінарних проступків, не порушувала трудову дисципліну, належним чином і в повному обсязі виконувала посадові обов'язки, визначені посадовою інструкцією, вказані накази винесені не на підставах та не у відповідності до вимог трудового законодавства.

Представник відповідача проти позову заперечувала, надала суду заперечення на позов (т.1 а.с.55-147), у яких зазначала, що позивач ОСОБА_1 протягом 2015-2016 років зарекомендувала себе працівником, який неналежним чином виконував професійні обов'язки, порушувала трудову дисципліну, порушувала порядок ведення службової документації, при оформленні документів допускала багато помилок, розпорядження керівників Центру виконувала вибірково за власним розсудом, провокувала конфлікті ситуації в колективі, чим порушувала нормальну роботу Центру. За порушення трудової дисципліни позивач тричі притягувалась до дисциплінарної відповідальності та неодноразово попереджалась про недопущення порушень трудової дисципліни. Крім того, представник відповідача вказує на те, що позивач пропустила передбачений статтею 233 КЗпП строк, протягом якого вона могла звернутися з заявою про вирішення трудового спору. Позивач відмовилась письмово засвідчити факт ознайомлення з наказами про притягнення її до дисциплінарної відповідальності № 383-К від 11.09.2015 року, № 438-К від 23.10.2015 року, № 24 від 03.03.2016 року, про що 28.09.2015 року, 23.10.2015 року та 03.03.2016 року присутніми при цьому працівниками було складено і підписано відповідні акти. Надані позивачем суду копії наказів не відповідають оригіналам наказів, які не містять в собі підпису позивача про ознайомлення. Всі дисциплінарні стягнення були накладені з додержанням вимог статтей 147, 148, 149 КЗпП України, зокрема стягнення було здійснено у встановлений для цього строк, при накладенні враховувалась ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено приступок і попередня робота працівника. Крім того, представник відповідача вказувала на те, що відсутність порушень трудового законодавства по відношенню до порядку накладення дисциплінарних стягнень та процедури звільнення позивача було підтверджено результатами проведення позапланової перевірки, яка проводилась за заявою позивача Головним управлінням держпраці у Харківській області Державної служби України з питань праці.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району м. Харкова про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 383-к від 11.09.2015 року, № 438-к від 23.10.2015 року та № 24 від 03.03.2016 року, - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначила, що відповідач, як роботодавець не виконував свій обов'язок та не роз'яснив їй право на оскарження наказів у строк та в порядку встановленому законодавством, не надав копії наказів всупереч нормам права, вона докладала великих зусиль для поновлення свого порушеного права, не ставилась зневажливо до питання про захист своїх прав, із оспорюваними наказами не погоджувалась, отже строк для звернення до суду з позовом нею не пропущено.

08 жовтня 2018 року до Харківського апеляційного суду на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що накази № 383-К від 11.09.2015 року, № 438-К від 23.10.2015 року і № 24 від 03.03.2016 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відповідають вимогам статтей 147, 148, 149 КЗпП України щодо вибору заходу дисциплінарного стягнення, строків та порядку застосування дисциплінарного стягнення та з відсутності підстав для скасування вказаних наказів.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до статті 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до статті 150 КзпП України, дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 233 КзпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Судовим розглядом встановлено, що наказом № 140 від 14.10.1997 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу соціальним працівником до Територіального центру по обслуговуванню пенсіонерів та самітних непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова (т. 1 а.с.67).

З 02.04.2007 року ОСОБА_1 займала посаду заступника завідуючої відділенням соціальної допомоги вдома Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району м. Харкова, що підтверджується наказом № 56-к від 02.04.2007 року (т.1 а.с.71).

14.05.2014 року було затверджено Посадову інструкцію заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м. Харкова (т.1 а.с.103-104), із якою позивач була ознайомлено, про що позивач зазначала під час судового розгляду.

06.10.2015 року на зборах трудового колективу були затверджені Правила внутрішнього трудового розпорядку Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м. Харкова на 2015-2018 року (т.1 а.с.105-108), із якими позивач також була ознайомлена.

Наказом № 383-к від 11.09.2015 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення ст.139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку (т.1 а.с.4, 111). Відповідно до вказаного наказу 01.09.2015 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин протягом 4 годин. 28.09.2015 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом № 383-к від 11.09.2015 року про притягнення неї до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. ОСОБА_1 відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 28.09.2015 року (т.1 а.с.117). Копію наказу № 383-к від 11.09.2015 року ОСОБА_1 отримала поштою 23.07.2016 року (т.1 а.с.21).

Позивач вважала наказ № 383-к від 11.09.2015 року незаконним посилаючись на те, що 01.09.2015 року вона прийшла на роботу о 08.55 годині та побачила, що її підлеглі переписують кадрові заяви від 01.07.2015 року, що позивач вважала порушенням їх прав. За фактом переписування кадрових заяв підлеглими позивач звернулася до прокуратури та знаходилась на прийомі у прокуратурі з 11.35 по 12.00 годину. Таким чином, як зазначає позивач, вона була відсутня на робочому місці 1 годину 15 хвилин, коли перебувала у прокуратурі, а інший час вона перебувала на роботі та вирішувала виробничі питання на вулиці.

Представники відповідача вказували на те, що позивач 01.09.2015 року залишила своє робоче місце та протягом 4 годин не виконувала свої посадові обов'язки. У зв'язку з відсутністю позивача на робочому місці було складено акт, а заступником директора ОСОБА_5 було складено доповідну записку. Крім того відсутність позивача на робочому місці була зафіксована і службовою запискою головного бухгалтера ОСОБА_6 02.09.2015 року та 07.09.2015 року позивачу було запропоновано надати письмові пояснення щодо поважності причин її відсутності на робочому місці. Проте позивач відмовилась надати письмове пояснення щодо її відсутності на робочому місці 01.09.2015 року, хоча позивачу було вручено письмове доручення про надання пояснень. У зв'язку з викладеними обставинами на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв посилання позивачки на те, що вона дійсно була відсутня на робочому місці 01.09.2015 року, проте була відсутня лише протягом 1 години 15 хвилин перебуваючи на прийомі у прокуратурі.

Так, позивач, як на поважність причини відсутності на робочому місці, посилається на те, що її підлеглі переписували кадрові заяви, що на думку позивача є порушенням їх прав та причиною її звернення до прокуратури. Проте, позивачем не доведено, що 01.09.2015 року мало місце порушення прав її підлеглих. Крім того, позивач могла обрати спосіб захисту прав своїх підлеглих не пов'язаний із відсутністю на робочому місці (прийом в прокуратурі у вільний від роботи час, телефонний дзвінок до правоохоронних органів, письмове звернення тощо). Відсутність позивача на робочому місці 01.09.2018 року з 11.35 по 12.00 годин дійсно підтверджується листом та довідкою з прокуратури Орджонікідзевського району м.Харкова від 03.08.2016 року (т.1 а.с.13,14), які надані позивачем. Проте із вказаних документів не вбачається причин звернення до прокуратури ОСОБА_1, до довідки не надано письмової заяви ОСОБА_1 із зазначенням причин звернення. Таким чином, позивачем не доведено, що її перебування у прокуратурі було пов'язано з її професійною діяльністю та намаганням захистити права своїх підлеглих.

Керівництвом Центру було двічі запропоновано позивачу надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці, проте позивач не скористалась таким правом. Надавати письмові пояснення 02.09.2015 року позивач відмовилась, хоча отримала відповідне доручення у присутності свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (т.1 а.с.115).

07.09.2015 року позивачу було повторно запропоновано надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці і на дорученні позивач власноруч зазначила «На роботі була». Викладені обставини позивач підтвердила і під час судового розгляду. Таким чином, 07.09.2015 року позивач письмово зазначила, що була присутня на роботі, не надавала пояснень щодо поважності причин її відсутності, не зазначала, що була на прийомі у прокуратурі у робочий час.

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 01.09.2015 року протягом 4 годин без поважних причин та невиконання нею своїх посадових обов'язків підтверджується доповідною запискою заступника директора Центру ОСОБА_5 від 01.09.2015 року (т.1 а.с.112), службовою запискою головного бухгалтера ОСОБА_6 (т.1 а.с.113), актом про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 від 01.09.2015 року (т.1 а.с.114), дорученням від 02.09.2015 про зобов'язання надати письмові пояснення ОСОБА_1 щодо її відсутності на робочому місці 01.09.2015 року (т.1 а.с.115), дорученням від 07.09.2015 про зобов'язання надати письмові пояснення ОСОБА_1 щодо її відсутності на робочому місці 01.09.2015 року (т.1 а.с.116).

Крім того, ціі обставини підтверджуються допитаними в суді свідками ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивач ОСОБА_1 01.09.2015 року з 09.00 години по 13.45 годину (тобто 4 години) не була присутня на робочому місці без поважних причин.

Посилання позивача на те, що свідок ОСОБА_5 у той час перебувала на лікарняному спростовуються поясненнями свідка, яка в суді пояснила, що 01.09.2015 року вона була на роботі і бачила як позивач приходила на роботу о 9 годині, потім була відсутня на роботі, а потім прийшла на роботу близько 13 години.

Посилання позивача на пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_11 про те, що вони 01.09.2015 року бачили позивача на вулиці поряд з будівлею Центру, не спростовують факту відсутності позивача на робочому місці та факту невиконання позивачем своїх посадових обов'язків.

Свідок ОСОБА_12 в суді пояснила, що вона не спостерігала порушень позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку, що 01.09.2015 року позивач поставила свій підпис в журналі виходу на роботу, що Центр має два адміністративних корпуси і позивач переміщувалась між ними. Проте такі пояснення свідка також не спростовують факту відсутності позивача на робочому місці та факту невиконання позивачем своїх посадових обов'язків.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що підстав для скасування наказу №383-к від 11.09.2015 року немає.

Крім того, наказом № 438-к від 23.10.2015 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення ст.139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку (т. 1 а.с.5, 118). Відповідно до вказаного наказу 11.09.2015 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин протягом 3 годин 30 хвилин.

23.10.2015 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом № 438-к від 23.10.2015 року про притягнення неї до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. ОСОБА_1 відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 23.10.2015 року (т.1 а.с.125).

Копію наказу № 438-к від 23.10.2015 року ОСОБА_1 отримала поштою 23.07.2016 року (т. 1 а.с.21).

Позивач вважала наказ № 438-к від 23.10.2015 року незаконним посилаючись на те, що 11.09.2015 року директор Центру ОСОБА_3 створила для життя та здоров'я позивача небезпечні умови.

Так, позивачу 11.09.2015 року об 11.20 годині на робочому місці була надана медична допомога. Після цього позивач не змогла приступити до роботи та пішла до дому, відмовившись при цьому від госпіталізації.

О 13.42 годині позивачу було повторно надано медичну допомогу за місцем мешкання.

З приводу небезпечних дій директора Центру ОСОБА_3 позивач зверталася до прокуратури та поліції із відповідними заявами (т.1 а.с.15, 16).

Отже, позивач не заперечувала, що вона дійсно була відсутня на робочому місці 11.09.2015 року з 12.45 години до 15.45 години з поважних причин, тобто за станом здоров'я.

Представники відповідача вказували на те, що 11.09.2015 року ОСОБА_1 знову залишила своє робоче місце і була відсутня на роботі протягом 3 годин 30 хвилин та не виконувала свої посадові обов'язки. У зв'язку з відсутністю позивача на робочому місці було складено акт, а завідувачем господарством ОСОБА_9 було складено доповідну записку. Крім того відсутність позивача на робочому місці була зафіксована і службовою запискою економіста ОСОБА_13

28.09.2015 року, в перший робочий день після знаходження ОСОБА_1 на лікарняному, позивачу було запропоновано надати письмові пояснення щодо поважності причин її відсутності на робочому місці 11.09.2015 року. Проте позивач відмовилась надати обґрунтоване письмове пояснення щодо її відсутності на робочому місці 11.09.2015 року, а лише зазначила, що «директор створює загрозливі ситуації для мого життя». У зв'язку з викладеними обставинами на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Позивач не спростовує факту її відсутності на робочому місці 11.09.2015 року з 11 годин 30 хвилин до 15 годин 45 хвилин. Як на поважність причин відсутності на робочому місці посилається на свій стан здоров'я.

В підтвердження поганого самопочуття позивач надала суду лист Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 29.06.2016 року №604-01/К (т.1 а.с.17-18). Із вказаного листа вбачається, що ОСОБА_1 11.09.2015 року об 11.20 годин за адресою: м.Харків вул.12-го Квітня буд.8, тобто за місцем роботи, було надано медичну допомогу та поставлено діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ступеню, неускладнений гіпертонічний криз. Від шпиталізації ОСОБА_1 відмовилась. В подальшому 11.09.2015 року об 13.42 годин ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, тобто за місцем мешкання, було надано медичну допомогу та поставлено діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ступеню, дисциркуляторна енцефалопатія 2 ступеню. Від шпиталізації ОСОБА_1 повторно відмовилась.

Із вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_1 дійсно в робочий час, а саме о 13.42 годині, перебувала вдома. ОСОБА_1 від госпіталізації відмовилась двічі, не скористувалась ОСОБА_1 і своїм правом на лікарняний 11.09.2015 року.

Як на підставу для відмови від госпіталізації позивач посилалась на те, що вона здійснює догляд за хворою матір'ю ОСОБА_14 Проте такі пояснення позивача спростовуються листом заступника начальника управління з питань призначення та виплат соціальних допомог та компенсації від 30.11.2015 року №8505/4-02 відповідно до якого, догляд за ОСОБА_14 здійснює ОСОБА_15, тобто донька позивача (т.1 а.с.240).

Крім того, сам по собі факт виклику бригади швидкої медичної допомоги беззаперечно не свідчить про неможливість ОСОБА_1 виконувати посадові обов'язки. Довідка Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 29.06.2016 року №604-01/К не є доказом, який з медичної точки зору характеризує стан здоров'я позивача, а лише констатує факт виклику бригади швидкої медичної допомоги. За стаціонарною медичною допомогою ОСОБА_1 звернулася лише 14.09.2015 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АГР №377383 (т.1 а.с.123), відповідно до якого ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 14.09.2015 року до 25.09.2015 року.

Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивачем не доведено, що її стан здоров'я не дозволяв їй знаходитись на робочому місці та виконувати свої посадові обов'язки.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги те, що під час надання письмових пояснень щодо відсутності позивача на роботі 11.09.2015 року, ОСОБА_1, надаючи пояснення 28.09.2015 року зазначила, що «директор створює загрозливі ситуації для мого життя». Таким чином, позивач не посилалася на те, що причиною її відсутності на робочому місце був стан її здоров'я, позивач не надала документів на підтвердження стану її здоров'я 11.09.2018 року.

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин та невиконання нею своїх посадових обов'язків підтверджується актом про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 від 11.09.2015 року (т.1 а.с.119), доповідною запискою економіста ОСОБА_13 (т.1 а.с.120), службовою запискою завідуючою господарством ОСОБА_9 (т.1 а.с.121-122), дорученням від 28.09.2015 про зобов'язання надати письмові пояснення ОСОБА_1 щодо її відсутності на робочому місці 11.09.2015 року (т.1 а.с.124).

Крім того, викладені обставини підтверджуються допитаними в суді свідками ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що ОСОБА_1 11.09.2015 року з 11.30 години по 15.45 годину (тобто 3 години 30 хвилин) не була присутня на робочому місці без поважних причин.

Також, наказом № 24 від 03.03.2016 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення статті 139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку (т.1 а.с.6-7, 126-127). Відповідно до вказаного наказу ОСОБА_1 26.02.2016 року відмовилась виконувати вимоги наказу № 20 від 26.02.2016 року «Про проведення інвентаризації особових справ підопічних» та розпорядження заступника директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м. Харкова ОСОБА_17 щодо надання особових справ підопічних для проведення інвентаризації та журналу реєстрації наказів про тимчасове зняття з обслуговування.

03.03.2016 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом № 24 від 03.03.2016 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. ОСОБА_1 відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 03.03.2016 року (т.1 а.с.133). Копію наказу № 24 від 03.03.2016 року ОСОБА_1 отримала поштою 23.07.2016 року (т.1 а.с.21).

Позивач зазначала, що наказ №24 від 03.03.2016 року є незаконним, посилаючись на те, що з наказом про «Про проведення інвентаризації особових справ підопічних» її належним чином не ознайомили, а на слух розпорядження керівництва вона не сприйняла у зв'язку з тим, що перебувала у стані стресу. Позивач вказує на те, що інвентаризація справ підопічних проводилась із порушеннями, що підтверджується її службовою запискою від 29.02.2016 року та її зверненням до прокуратури від 09.03.2016 року. Під час судового розгляду позивач пояснила, що 26.02.2016 року під час проведення інвентаризації вона запропонувала членам комісії заходити до її кабінету і проводити інвентаризацію, перешкод для проведення інвентаризації позивач не чинила, проте відмовилась надавати особові справи її підопічних для проведення інвентаризації.

Представники відповідача вказують на те, що ОСОБА_1 відмовилась виконувати наказ №20 «Про проведення інвентаризації особових справ підопічних» від 26.02.2016 року (т.1 а.с.128), із змістом якого вона була ознайомлена. Також позивач відмовилась від підпису про ознайомлення із вказаним наказом, про що було складено відповідний акт (т.1 а.с.129). ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення щодо відмови від виконання наказу про проведення інвентаризації, проте позивач не надала обґрунтованих пояснень, а лише зазначила, що не може подати пояснення у встановлений термін, а з наказом № 20 вона не ознайомлена (т.1 а.с.132). Під час проведення інвентаризацій позивач відмовилась надавати справи підопічних по її дільниці, хоча інші працівники надали такі справи для проведення інвентаризації. У зв'язку з викладеним, комісія не мала можливості провести інвентаризацію особових справ.

Наказом №20 від 26.02.2016 року, який винесено директором Центру ОСОБА_3, зокрема було вирішено провести інвентаризацію особових справ підопічних відділення соціальної допомоги вдома станом на 26.02.2016 року, ОСОБА_1 було зобов'язано надати затребувані службові документи по відділенню на вимогу комісії (т.1 а.с.128). Метою проведення інвентаризації стало попередження подальших порушень трудової та виконавської дисципліни, поліпшення організації роботи у відділенні, з'ясування причин багаточисельних відмов ОСОБА_1 надати службові документи та періодичних заяв про зникнення документів.

ОСОБА_1 була ознайомлені зі змістом вказаного наказу шляхом його оголошення вголос, однак відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом. Також ОСОБА_1 відмовилась виконувати наказ та надавати службові документи по відділенню, здійснювала погрози та психологічний тиск на працівників, інвентаризація своєчасно проведена не була. Викладені обставини підтверджуються актом про відмову від підпису про ознайомлення з наказом №20 від 26.02.2016 року (т.1 а.с.129), службовою запискою ОСОБА_5 від 26.02.2016 року (т.1 а.с.130), актом щодо неможливості проведення інвентаризації від 26.02.2016 року (т.1 а.с.131).

Крім того, відмова позивача від виконання наказу № 20 від 26.02.2016 року, яка виразилася в тому, що позивач не надала службові документи для проведення інвентаризації, підтверджується відеозаписом, який був досліджений судом першої інстанції , поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_16, ОСОБА_10

26.02.2016 року позивачу було запропоновано надати письмові пояснення з обґрунтуванням підстав невиконання нею наказу №20 від 26.02.2016 року (т.1 а.с.132). Позивач зазначила, що стільки пояснень надати до 12 години не може, що з наказом №20 вона не ознайомлена.

Позивач не спростовувала факт того, що вона не надала особові справи підопічних її дільниці для проведення інвентаризації та журнал реєстрації наказів про тимчасове зняття з обслуговування, посилається на те, що вона не мала надавати особові справи, не чинила перешкод у проведенні інвентаризації.

Відповідно до ст.139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Наказом №20 від 26.02.2016 року позивача було зобов'язано надати службові документи на вимогу комісії для проведення інвентаризації. Вказаним наказом чітко сформульовано розпорядження керівництва, яке полягало саме у наданні документів, а не організації доступу до них. Із вказаних обставин вбачається, що позивач всупереч ст.139 КЗпП України не виконала розпорядження керівництва.

Відповідно до Переліку соціальних послуг, умов та порядку їх надання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1417 від 29.12.2009 року, на кожного громадянина, якого обслуговує територіальний центр, ведеться особова справа, Центром здійснюється формування, облік і зберігання особових справ громадян (т.2 а.с.52-53). Інвентаризація за своєю суттю є різновидом такого обліку.

Таким чином, дії позивача щодо ненадання службових документів для інвентаризації перешкоджали проведенню обліку особових справ підопічних Центру.

При цьому судом першої інстанції враховано, що позивач неодноразово у своїх скаргах заявляла про те, що у Центрі зникали документи і особові справи підопічних (т.1 а.с.33, 34), а тому позивач мала сприяти проведенню інвентаризації задля виявлення таких порушень, проте своєю відмовою надавати особові справи підопічних позивач фактично унеможливила проведення інвентаризації.

Відповідно до акту позапланової перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №20-01-4402/1321, яка була проведена Головним управлінням держпраці у Харківській області Державної служби України з питань праці за заявою позивача, наявність порушень трудового законодавства в частині накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_1 не виявлено (т.1 а.с.137-147).

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що під час винесення оспорюваних наказів №383-К від 11.09.2015 року, №438-К від 23.10.2015 року і №24 від 03.03.2016 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, відповідач дотримався строків та порядку застосування дисциплінарного стягнення, відповідачем врахована ступінь тяжкості вчиненого проступку.

Відповідачем також врахована попередня робота позивача, а як вбачається з матеріалів справи діяльність позивача неодноразово була предметом перевірок, зауважень, складання актів про порушення трудової дисципліни та перевищення службових повноважень (т.1 а.с.76-102, 237-239). Твердження позивача, що будь-яких порушень трудової дисципліни з її боку не було, а оголошені їй догани не мають законного підґрунтя, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені ОСОБА_1.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 листопада 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко