Справа № 381/1755/17 Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/640/18 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 9 15.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 лютого 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Приходька К.П.,

при секретарі Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гавриленка Володимира Олеговича, який діє як представник заявника ОСОБА_3, на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2017 року у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа Фастівський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року заявник ОСОБА_3, громадянин Азербайджану, звернувсядо суду із вказаною заявою,яку мотивував тим, що його батько ОСОБА_4 із березня 1990 року до вересня 1995 року проживав у цивільному шлюбі із ОСОБА_5, за місцем її реєстрації по АДРЕСА_1 Оскільки батько постійно проживав на території України, в тому числі на момент проголошення її самостійності 24 серпня 1991 року, то він має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ст.8 Закону України «Про громадянство України».

Вказував, що він звернувся до Фастівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області щодо набуття громадянства України, однак йому було відмовлено, оскільки факт постійного проживання його батька на території України має бути встановлений в судовому порядку.Встановлення даного факту наобхідне йому для отримання права на набуття громадянства України. Посилаючись на неможливість підтвердження даних обставин будь-яким іншим способом, просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання його батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на території колишньої УРСР та України в період з березня 1990 року до вересня 1995 року, в тому числі на момент проголошення самостійності України 24 серпня 1991 року.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2017 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його заяву задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд залишив поза увагою неможливіть встановлення факту проживання батька заявника іншим шляхом. Суд дав неналежну оцінку доказам, а саме довідці Веприцької селищної ради про проживання батька заявника, та витягу з домової книги, які підтверджують факт проживання його батька у с.Веприк. Крім того, при розгляді справи суд діяв упереджено і не являвся безстороннім, не дослідив належним чином докази, прийняв рішення не у спосіб та не на підставі передбачених законом.

В суді апеляційної інстанції представник заявника ОСОБА_3 адвокат Гавриленко В.О. подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Судова повістка, направленаОСОБА_3, повернулася із відміткою пошти, що заявник за вказаною ним адресою не проживає.

Фастівський районний відділ УДМС України в Київській області належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з'явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки безпідставністю вимог заявника.

При цьому суд виходив з того, що заявник не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт постійного проживання його батька ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 із березня 1990 року до вересня 1995 року.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився в Республіці Азербайджан і є громадянином Азербайджану, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_1 виданого 30 жовтня 2015 року Міністерством внутрішніх справ Азербайджанської Республіки. Паспорт дійсний до 29 жовня 2025 року.

19 жовтня 2016 року ОСОБА_3 видано посвідку на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 Державною міграційною службою України, строк дії якої встановлено до 18 грудня 2016 року. Дію посвідки продовжено до 30 листопада 2017 року. Відповідно до посвідки на тимчасове проживання заявник був зареєстрований в Україні за адресою: АДРЕСА_2

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3, виданого 23 серпня 1989 року виконкомом М'ясниковабадської сільської ради народних депутатів Бабецького району Азербайджанської РСР, батьком заявника ОСОБА_3 є ОСОБА_4 за національністю азербайджанець, що стверджується копією паспорта НОМЕР_4, виданого 23 червня 2014 року Міністерством внутрішніх справ Азербайджанської Республіки. Паспорт дійсний до 22 червня 2022 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до положень ст.256 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається зі змісту вимог, заявник просить встановити факт постійного проживання його батька ОСОБА_4 на території колишньої УРСР та України в період з березня 1990 року до вересня 1995 року, в тому числі на момент проголошення самостійності України 24 серпня 1991 року, що йому необхідно для набуття громадянство України за територіальним походженням.

Спірні питання щодо визначення правового змісту громадянства України, підстав і порядку його набуття та припинення, повноважень органів державної влади з питань громадянства врегульовані Законом України «Про громадянство України».

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама, чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Стаття 1 Закону України «Про громадянство України» дає чітке визначення понять «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Зокрема «проживання на території України на законних підставах» - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні, а «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Згідно Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, який затверджений Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (ч.1 ст.8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобов'язання припинити іноземне громадянство письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абз. 12 ст.1 Закону України «Про громадянство України»).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих заявником (ст.ст. 57, 212 ЦПК України в редакції на час ухвалення рішення), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі письмові докази, які б підтверджували факт постійного проживання батька заявника на території с.Веприк Фастівського району Київської області із березня 1990 року до вересня 1995 року.

Також, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції правильно послався на те, що заявник не надав суду доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу звернення до суду із даною заявою. Зокрема, заявник взагалі не надав суду доказів, що він звертався до Фастівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою про набуття громадянства і що йому було відмовлено. Така заява, як і відмова органу міграційної служби у справі відсутні. Крім того, заявник не надав доказів, що він звертався із заявою про припинення громадянства Азербайджану до компетентних органів, оскільки звернувся до суду з указаною заявою маючи намір набути громадянство України.

За таких обставин, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні заяви з огляду на її безпідставність.

Залишаючи рішення без змін колегія суддів враховує, що заявник звернувся із вказаною заявою, не зазначивши у якості зацікавленої особи свого батька ОСОБА_4, поскільки рішення могло безпосередньо стосуватися його прав і обов'язків, а судом питання залучення його до участі у справі не вирішувалось. Проте з огляду на відмову у задоволенні заяви підстави для скасування чи зміни рішення відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дав неналежну оцінку доказам, а саме довідці Веприцької селищної ради про проживання батька заявника, та витягу з домової книги, які підтверджують факт проживання його батька у с.Веприк, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку наданим заявником доказам як довідці Веприцької селищної ради, так і витягу з погосподарської книги (а не домової, як помилково вважає заявник), не прийнявши їх до уваги як належні докази.

Як вище вказувалося термін «проживання на території України на законних підставах» визначається ст.1 Закону України «Про громадянство України» як проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Суд першої інстанції вірно зазначив про відсутність документів (в тому числіпаспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року), які б містили відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України батька заявника - ОСОБА_4. В той же час у довідці і витягу з погосподарської книги, на які посилається апелянт, зазначено лише запис про ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, як співмешканця дочки, проте відсутня інформація про час проживання, на якій правовій основі проживав вказаний громадянин, а тому даний доказ суд не прийняв як належний.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи суд діяв упереджено і не являвся безстороннім, не дослідив належним чином докази, прийняв рішення не у спосіб та не на підставі встановлених законом необгрунтовані. Суд першої інстанції розглянув справу відповідно до приписів цивільного процесуального закону, дослідивши всі надані заявником докази та давши їм належну оцінку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані заявником докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Гавриленка Володимира Олеговича, який діє як представник заявника ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: