АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/435/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/789/229/18 Доповідач - Загорський О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Сович Н.А.

за участі - ОСОБА_1 і його

представника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 606/435/16-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 року, ухвалене суддею Малярчук В.В., повний текст якого складений 22 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки,-

ВСТАНОВИВ:

02.03.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в результаті дорожньо- транспортної пригоди - 26.01.2016 року в с. Струсів Теребовлянського району Тернопільської області пошкоджено належний йому автомобіль НОМЕР_1.

Просить стягнути з ОСОБА_1 та ТДВ "Міжнародна страхова компанія" завдану матеріальну шкоду.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22.11.2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «Міжнародна страхова компанія» в користь ОСОБА_3 - 49000 грн. 00 коп. матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 - 80560 грн. 06 коп. матеріальної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього матеріальної шкоди і ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні дозову до нього, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказів по справі.

Вказує, що він не знав про розгляд справи 22.11.2017 року, оскільки його не повідомлено про день, час та місце розгляду справи, тому неявка в судове засідання відповідача не може трактуватись як те, що відповідач повідомлений належним чином.

Заперечив ухилення від проведення додаткової експертизи, так як повідомлень про проведення експертизи йому не направлено.

Зазначає, що пошкодження вказані в довідці виданій інспектором СПП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області відрізняються від пошкоджень встановлених протоколом огляду транспортного засобу складеного 02.02.2016 року, оскільки у довідці інспектора поліції пошкоджень менше, а саме не вказано за деформацію кузова та пошкодження передніх лівих дверей, а також видимих запчастин розташованих під капотом автомобіля.

Вказує, що огляд транспортного засобу оцінювачем ПП "Автоексперт" проводився 02.02.2016 року, ще до визнання його винним та притягнення до адміністративної відповідальності - 15.02.2016 року, а тому на його думку було недоцільним приймати участь у будь-яких діях щодо експертизи пошкодженого майна до прийняття судом рішення про встановлення винних осіб.

Зазначає, що при прийнятті судом рішення про стягнення матеріальної шкоди судом не вирішено питання подальшої долі залишків пошкодженого автомобіля.

Вказує, що суд помилково поклав відшкодування шкоди спричиненої ДТП на заподіювача шкоди - ОСОБА_1, оскільки він не є власником автомобіля, а власника автомобіля ОСОБА_4 не притягнуто до участі у справі у якості відповідача.

В апеляційній скарзі ТДВ "Міжнародна страхова компанія" просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до ТДВ "Міжнародна страхова компанія", посилаючись на невірне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вказує, що позивач не звертався з заявою до страхової компанії про виплату відшкодування, а тому його право не порушено.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що про час і місце огляду транспортного засобу ним було повідомлено обох відповідачів.

Вказує, що саме за клопотанням ОСОБА_1 у справі 02.11.2016 року було призначено судову-автотоварознавчу експертизу, оскільки ОСОБА_1 не погоджувався з висновками звіту оцінювача ОСОБА_5, який проведено в період з 02 по 05 лютого 2016 року.

За результатами вказаної судової експертизи складено висновок №678 від 17.12.2016 року.

Оскільки ОСОБА_1 не погоджувався з висновком судової експертизи то за його клопотанням було призначено ухвалою суду від 29.03.2017 року додаткову технічну товарознавчу експертизу, виконання якої за клопотанням ОСОБА_1 доручено експерту ОСОБА_6

Зазначає, що ОСОБА_1 ввів суд в оману, що ОСОБА_6 є експертом, оскільки він зареєстрований як оцінювач, про що і вказує у своєму висновку від 30.05.2017 року.

Щодо відчуження автомобіля вказує, що оскільки страховики були повідомлені про ДТП в день аварії, ним повідомлено обох відповідачів про день час і місце огляду автомобіля і враховуючи їх неявку на протязі 10-ти днів, то в нього були всі законні підстави відчужити автомобіль на підставі п.33.3 ст. 33 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Вказує, що ОСОБА_1 ухилявся від проведення додаткової експертизи, хоча вона була призначена за його клопотанням і йому було відомо про судове засідання 22.11.2017 року.

Зазначає, що він звертався до страхової компанії з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, але відповіді так і не отримав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, ТДВ «Міжнародна страхова компанія» вказує, що саме ОСОБА_1 є відповідальною особою за спричинені збитки, а власник автомобіля ОСОБА_4 не є особою, яка відповідальна за спричинені збитки.

Вказує, що ОСОБА_1 не заявляв в суді першої інстанції відповідних клопотань щодо залучення ОСОБА_4 в якості співвідповідача по справі, або взагалі щодо зміни неналежного відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_1 і його представник - ОСОБА_2, апеляційну скаргу підтримали і навели доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Від ОСОБА_3 надійшла заява в якій він просить розгляд справи проводити за його відсутності, рішення суду першої інстанції просить залишити в силі, а апеляційні скарги без задоволення.

ТДВ «Міжнародна страхова компанія» надіслало заяву про розгляд справи у відсутності представника страхової компанії, апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди за вирахуванням франшизи, а решта завданої шкоди підлягає відшкодуванню безпосереднім заподіювачем шкоди.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки висновок ґрунтується на матеріалах справи і є достатньо мотивований.

Судом встановлено, що 26.01.2016 року ОСОБА_1 о 15 год. 30 хв. керував т.з. «Nisan Kubistar» д.н.з. НОМЕР_2 на а/д. Івано-Франківськ Бучач - Тернопіль км. 104+450 та не вибрав безпечної швидкості, здійснюючи обгін попутного т.з. на ділянці дороги з обмеженою видимістю, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення із т.з. «Peugeot partner» д.н.з. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_3, внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Теребовлянського районного суду від 15.02.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в 340 грн (а.с. 10).

Відповідно до довідки виданої інспектором СПП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_3, що 26 січня 2016 року о 15 год. 30 хв. на а.д. 104+450 Івано-Франківськ Бучач Тернопіль, внаслідок ДТП автомобіль НОМЕР_4 отримав механічні пошкодження: пошкоджено ліве переднє крило, ліва передня фара, передній бампер, розбите переднє лобове вікно.

Власником автомобіля марки «Peugeot partner» д.н.з. НОМЕР_6, є позивач ОСОБА_3, - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с. 42).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 керував т.з. «Nisan Kubistar» д.н.з. НОМЕР_2.

Згідно із полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2049273 від 04.03.2015 року, виданого ТДВ «Міжнародна страхова компанія», про те що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу-автомобіля марки «Nisan Kubistar» д.н.з. НОМЕР_2, то зазначеним полісом встановлено страхову суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю 100000 грн., за шкоду, заподіяну майну 50000 грн., розмір франшизи 1000 грн (а.с. 68).

Згідно висновку № 678 судової автотоварознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку від 17.12.2016 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Peugeot partner», реєстраційний номер НОМЕР_3 на дату проведення експертизи складає - 295 490 грн. 89 коп. Вартість відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу складових автомобіля «Peugeot partner», реєстраційний номер НОМЕР_3 на дату проведення експертизи складає - 129560 грн. 06 коп.

Розмір матеріального збитку нанесений власнику автомобіля «Peugeot partner», реєстраційний номер НОМЕР_3 станом на день ДТП приймається в розмірі, що дорівнює його ринковій вартості на той час і складає - 199723 грн.(а.с 140-144).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами, що виникли між сторонами та дійшов вірного висновку про стягнення заданої матеріальної шкоди і її розмір.

Суд апеляційної інстанції прийшов до такого висновку на підставі наступного.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Постановою Теребовлянського районного суду від 15.02.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в 340 грн (а.с. 10).

За змістом вказаної постанови, в судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину визнав.

Враховуючи вказане вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП є беззаперечною і доказуванню не підлягає в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що суд помилково поклав відшкодування шкоди спричиненої ДТП на заподіювача шкоди - ОСОБА_1, оскільки він не є власником автомобіля, а власника автомобіля ОСОБА_4 не притягнуто до участі у справі у якості відповідача, з таких підстав.

Стаття 395 ЦК Україн визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує.

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Таким чином ОСОБА_4 передав свій транспортний засіб у користування ОСОБА_1 і в свою чергу ОСОБА_1 на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом, використовував його і під час використання автомобіля завдав матеріальної шкоди, а тому до дій ОСОБА_1 підлягають застосуванню норми ст.ст. 1166, 1187 ЦК України.

Доказів, які спростовують вказане матеріали справи не містять і таких сторони у справі не надали.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, ТДВ «Міжнародна страхова компанія» вказує, що саме ОСОБА_1 є відповідальною особою за спричинені з її вини збитки, а власник автомобіля ОСОБА_4 не є особою, яка відповідальна за спричинені збитки, та наводить на підтвердження таких доводів відповідні обґрунтування.

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1. що повідомлень про проведення додаткової експертизи йому не направлено і він як відповідач не ухилявся від проведення додаткової експертизи, з наступних підстав:

- саме відповідач ОСОБА_1 заявив клопотання про повторне проведення додаткової технічної товарознавчої експертизи та запропонував проведення доручити її ОСОБА_6 (а.с. 170);

- ухвалою суду від 29.03.2017 року призначено додаткову технічну товарознавчу експертизу і проведення якої доручено ОСОБА_6 (а.с. 176)

- запропонованим ОСОБА_1 експертом не було проведено вказаної експертизи а виготовлено звіт про оцінку майна, що не може вважатися висновком експерта (а.с. 184);

- ухвалою суду від 05.07.2017 року призначено додаткову технічну товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Хмельницького відділення Київського НДІСЕ. В ухвалі вказано, що експертизу провести за рахунок відповідача ОСОБА_1 (а.с. 199);

- ОСОБА_1 був присутній в судовому засіданні 05.07.2017 року, що підтверджується журналом судового засідання, а тому йому було відомо про необхідність оплати вартості експертизи (а.с. 198);

- згідно супровідного листа від 21.07.2017 року №3789/17-26 Хмельницьке відділення Київського НДІСЕ надіслало ОСОБА_1 рахунок на оплату вартості експертизи і встановило строк 45 днів для оплати (а.с.201);

- таким чином ОСОБА_1 достеменно знав про проведення експертизи і про необхідність проведення її оплати;

- вже 08.08.2017 року ОСОБА_1 подав клопотання у якому на другому аркуші вказав, що він вважає проведення додаткової експертизи, яка була ініційована за його ж клопотанням - недоцільним (а.с. 204);

- Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 не тільки достеменно знав про проведення експертизи, необхідність її оплати, але і свідомо відмовився від її проведення вказавши про її недоцільність.

- 02.10.2017 року від Хмельницького відділення Київського НДІСЕ до суду першої інстанції надійшли матеріали справи без виконання призначеної експертизи у зв'язку з неоплатою вартості проведення експертизи (а.с. 209).

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що пошкодження вказані в довідці виданій інспектором СПП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області відрізняються від пошкоджень встановлених протоколом огляду транспортного засобу складеного 02.02.2016 року, оскільки у довідці інспектора поліції пошкоджень менше, а саме не вказано за деформацію кузова та пошкодження передніх лівих дверей, а також видимих запчастин розташованих під капотом автомобіля, з наступних підстав:

- згідно Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 № 1395, поліцейськими вказується перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, які сталися внаслідок ДТП;

- довідка видана інспектором СПП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області містить примітку: "Довідка не є підставою для визначення суми заподіяної шкоди";

- інспектор поліції не є оцінщиком чи експертом, а тому не володіє відповідними знаннями і навиками для встановлення повного переліку пошкоджень які отримав автомобіль.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був повідомлений про судове засідання, що відбулося 22.11.2017 року, спростовуються тим, що в матеріалах справи знаходиться довідка про доставку SMS-повідомлення "Повістки про виклик до суду у цивільній справі на 22.11.2017 року о 11 год по справі №606/435/16-ц", одержувачу ОСОБА_1 на номер телефону НОМЕР_7, сформовано 05.10.2017 року 15:14:52, доставлено 05.10.2017 15:59:00 (а.с. 222).

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що при прийнятті судом рішення про стягнення матеріальної шкоди судом не вирішено питання подальшої долі залишків пошкодженого автомобіля, з наступних підстав.

З роз'яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року вбачається, що суд, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, має одночасно обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Аналогічна позиція викладена у пункті 14 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, у якому роз'яснено: «При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду».

Тобто у разі виплати особі повної вартості речі, яку було знищено, залишки такої речі (спірний автомобіль) слід повернути особі, яка відшкодувала шкоду. Проте така вимога (про повернення залишків пошкодженого транспортного засобу) має бути заявлена особою, винною у заподіянні шкоди.

У разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, детально регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (із відповідними змінами).

Згідно з вимогами цієї статті транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

Встановивши, що відновлювальний ремонт автомобіля є недоцільним, власник пошкодженого транспортного засобу не заперечував проти визнання транспортного засобу фізично знищеним.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 не заявляв клопотань і не погоджувався на визнання його автомобіля фізично знищеним.

Крім того, ОСОБА_3 вказав, що відчужив автомобіль третім особам.

Слід зауважити, що в свою чергу ні ОСОБА_1 ні ТДВ "Міжнародна страхова компанія" не заявляли клопотань про передачу їм залишків автомобіля в суді першої інстанції.

Оскільки позивач у справі ставив вимоги про стягнення шкоди пов'язаної з пошкодженням автомобіля, клопотання про визнання його знищеним не заявляв і автомобіль знищеним не визнавав, а відповідачі в свою чергу не заявляли клопотання про передачу їм залишків та виходячи з того факту, що залишки автомобіля на момент розгляду справи власником були відчужені, то суд вірно визначився з розміром відшкодування, оскільки:

- згідно висновку № 678 судової автотоварознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку від 17.12.2016 року

1) вартість відновлювального ремонту автомобіля - 295 490 грн. 89 коп., вартість відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу складових - 129560 грн. 06 коп.,

2) розмір матеріального збитку нанесений власнику автомобіля приймається в розмірі, що дорівнює його ринковій вартості на той час і складає - 199723 грн.(а.с 140-144);

3) вартість відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу складових автомобіля складає - 129560 грн. 06 коп.

- в свою чергу матеріальна шкода завдана позивачу становить 199723 грн., залишки автомобіля становлять різницю між завданою шкодою, яка дорівнює ринковій вартості на той час і вартістю відновлювального ремонту з врахуванням зносу 199723 - 129560,06 = 70162, 94 грн., що підтверджується не тільки висновком № 678 судової автотоварознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку від 17.12.2016 року, але і звітом про оцінку майна, визначення ринкової вартості пошкодженого колісного транспортного засобу №131 від 30.05.2017 року, який хоч і не визнано судом як висновок експерта, однак є висновком спеціаліста і доказом у справі та підлягає відповідному правовому аналізу (а.с. 184).

Таким чином суд першої інстанції вірно визначив розмір відшкодування - 129560 грн. 06 коп., оскільки врахував те, що залишки автомобіля залишилися в позивача.

Критично оцінюються і доводи апеляційної скарги ТДВ "Міжнародна страхова компанія", що позивач не звертався з заявою до страхової компанії про виплату відшкодування, а тому його право не порушено.

За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Як вказував позивач в позові та відзиві на апеляційні скарги він повідомляв страхову компанію про ДТП в день її скоєння, в подальшому повідомляв стархову компанію про необхідність прибути для огляду автомобіля, однак страхова компанія у встановлені Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не направляло представника для проведення огляду автомобіля.

Повідомлення ТДВ "Міжнародна страхова компанія" про необхідність прибути для огляду автомобіля підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 49).

Позивач ОСОБА_3, в відзиві на апеляційну скаргу вказує, що звертався до страхової компанії з заявою щодо виплати страхового відшкодування, однак відповіді не отримав, що не спростовано страховою компанією під час розгляду справи в апеляційному порядку.

На підставі вказаного, колегія суддів приходить до переконання, що такі дії страхової компанії порушують права позивача передбачені Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а тому він має право звернутись з позовом і вимагати відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ними зроблено не було.

Враховуючи вказане, наявні докази в матеріалах справи колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду ухвалене відповідно до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів суду апеляційної інстанції ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" - відхилити.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах понесених ними сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Головуючий

Судді