АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/866/17 Номер провадження 22-ц/786/600/18Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В. В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - Хіль Л.М.,

Суддів: Абрамова П.С., Карпушина Г.Л.,

Секретар: Колодюк О.П.,

За участі: представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третьої особи - приватного нотаріуса Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Скрит Ліни Георгіївни, про визначення частки та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернула до суду із вказаним позовом в якому просила визначити їй частку в праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частку згаданої квартири.

В обґрунтування свої вимог зазначила, що спірну квартиру було придбано у період шлюбу з ОСОБА_5, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказувала, що 24 лютого 2015 року шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано, а 24 листопада 2016 року останній помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить спірна квартира, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку із тим, що на момент відкриття спадщини вона не перебувала у шлюбі із спадкодавцем.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 55/1000 частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі по 52,75 грн. з кожного.

Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити її частку в праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі ? та визнати право власності ОСОБА_4 на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що на момент придбання квартири вона працювала в Республіці Білорусь з 10.11.2008 року та мала джерело догоду у вигляді заробітної плати, грошові кошти якої були витрачені на придбання спірної квартири.

Крім того, квартиру було придбано за час перебування у шлюбі та за рахунок спільних коштів і є спільною сумісною власність подружжя.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 1956 р. н. у період з 22.11.1996 року по 25 лютого 2015 року перебували у шлюбі ( а.с.6).

24 лютого 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 1956 р. н. розірвано ( а.с.8).

Також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.07.2009 року ОСОБА_5 ОСОБА_9 та ОСОБА_5 продали належні їм на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 виданого 29.08.2007 року по 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 за 48497 грн, тобто кожен з них тримав по 16165,67 грн.(а.с.92).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.07.2009 року ОСОБА_5 1956 р.н., придбав спірну квартиру за 18162 грн. (а.с.61).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8).

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_5 є його донька ОСОБА_6 1981 р. н., та син ОСОБА_5 1980 р. н.(а.с.88).

Місцевим судом також встановлено, що позивачка ОСОБА_4, яка є громадянкою Республіки Білорусь, залишається зареєстрованою за адресою спірної квартири АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №2 та посвідкою на постійне проживання (а.с.10,11).

Задовольняючи позов в частині визнання права власності за ОСОБА_4 на 55/1000 частки квартири АДРЕСА_1 місцевий суд виходив з того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 за рахунок 16166 грн., які були його особистою приватною власністю, а решта вартості квартири в розмірі 1996 грн. було покрито за рахунок спільних коштів подружжя, а тому частка в спільному сумісному майні позивачки становить 55/1000.

Апеляційний суд Полтавської області вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Згідно ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним під час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 07вересня2016рокуусправі №6-801цс16 та від 05 квітня 2017 року у справі №6-399цс17.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Із матеріалів справи вбачається, що спірну квартиру придбано 22.07.2009 року, тобто через незначний проміжок часу після того, як спадкодавцем ОСОБА_5 було відчужено належну йому частку квартири АДРЕСА_2 вартістю 16166 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.07.2009 року. Відчужене нерухоме майно ОСОБА_5 набув внаслідок приватизації, на підставі розпорядження Комсомольської міської ради №383 від 29.08.2007 року (а.с.92).

Відповідно до ст. 61 СК України ( в редакції, що діяла станом на 14.07.2009 року) це майно, а саме кошти у сумі 16166 грн., отримані від відчуження майна, є особистою приватною власністю ОСОБА_5

Місцевим судом встановлено, що сторони по справі не заперечували той факт, що вартість спірної квартири становить 18162 грн.

Таким чином, місцевий суд дійшов вірного висновку, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 за рахунок 16166 грн., які є його особистою приватною власністю, а решта вартості квартири в розмірі 1996 грн. була покрита за рахунок спільних коштів подружжя.

Місцевий суд вірно не взяв до уваги мотиви викладені в заяві відповідача ОСОБА_5 про визнання позовних вимог, направленої засобами поштового зв'язку, оскільки це унеможливлює ідентифікацію особи, що її подає та позбавляє суд можливості роз'яснити наслідки такого визнання, суперечить інтересам іншого відповідача.

В подальшому на адресу апеляційного суду була направлена заява ОСОБА_5 про визнання апеляційної скарги, проте вказана заява не береться до уваги з тих самих підстав.

За приписами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не надано жодних належним та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 попрохав надати ОСОБА_4 письмову згоду на придбання спірної квартири, що підтверджує факт використання ОСОБА_5 саме спільних коштів подружжя не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість позивачем не надано.

Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч.1 п.1, ст. 375,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно:

суддя Л.М. Хіль