АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року м. Чернівці

Апеляційний суд Чернівецької області в складі колегїї суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Кулянди М.І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

за участю секретаря Конецької Д.Г.

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 грудня 2017 року в складі судді Войтуна О.Б.,

встановив :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики.

Посилався на те, що 24 березня 2017 року надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 80 000 гривень. Відповідач зобов'язався повернути вказані кошти до 31 березня 2017 року. Однак, в зазначений термін, кошти ним не повернуто.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь 80 000 гривень та 3 відсотки річних в розмірі 821 гривні 29 коп..

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність боргових зобов'язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми, саме в борг, із зобов'язанням її повернення, дату отримання коштів, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У матеріалах справи міститься розписка, із тексту якої вбачається, що ОСОБА_2 надав у борг ОСОБА_3 позику (грошові кошти) в розмірі 80 000 гривень, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути їх до 31 березня 2017 року. Зазначено дату - 24 березня 2017 року та прописом вказано прізвище «ОСОБА_3.», розписка не підписана боржником.

Крім того, в матеріалах справи міститься надрукований текст договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який також не підписано сторонами (а.с.39).

При цьому, із наданої ОСОБА_3 нотаріально завіреної довіреності вбачається, що в ній міститься, крім прописаного прізвища «ОСОБА_3», підпис даної особи.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що під час укладення договору позики не було дотримано письмової форми договору, а надана позивачем розписка від 24 березня 2017 року не є належним та допустимим доказом по справі, яка б підтверджувала наявність боргових зобов'язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Безпідставними є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки розписці від 24 березня 2017 року з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову суд, з'ясувавши всі обставини справи, прийшов до висновку, що надана позивачем, на підтвердження своїх вимог боргова розписка, вчинена ОСОБА_3, не відповідає вимогам закону і не породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд посилався на доказ - розписку від 24 березня 2017 року та текст договору позики між сторонами, однак прийшов до помилкового висновку, відмовивши в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи позивач як на підставу своїх доводів обґрунтованості позову надав суду розписку від 24 березня 2017 року та текст договору позики.

Однак, вказані докази суд не прийняв до уваги, як належні, та допустимі, які б підтверджували наявність боргових зобов'язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки вони не відповідають вимогам закону.

Інші доводи апелянта не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови - 19 березня 2018 року.

Головуючий (підпис) М.І.Кулянда

Судді (підпис) О.О.Одинак

(підпис) Н.Ю.Половінкіна

З оригіналом згідно: