АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Осаулов А.А.
№ 22-ц/796/1695/2018 Доповідач: Кравець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кравець В.А.

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участі секретаря: Виноградової А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що 05 квітня 2007 року між відповідачами ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір, а для забезпечення повного та всебічного виконання зобов'язань по цьому договору 05 квітня 2007 року між ними було укладено договір іпотеки. Позивачка також зазначила, що при укладенні вказаних договорів відповідач ОСОБА_2 проживав разом з нею з квітня 2000 року однією сім'єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу та лише 01 червня 2007 року зареєстрували свої відносини офіційно.

Посилаючись на те, що про укладення відповідачем ОСОБА_2 кредитного договору та договору іпотеки позивач обізнана не була та згоди на їх укладення не давала, просила визнати вказані договори недійсними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказувала, що з відповідачем ОСОБА_2 проживати однією сім'єю, як чоловік та дружина, почали задовго до укладення оспорюваних договорів та за період спільного проживання здобули майно, що є об'єктом спільної сумісної власності. А відтак, вважає, що повинна була надати свою письмову згоду на укладення вищезазначених договорів.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі необхідності визначення перебування майна у спільній сумісній власності підлягає встановленню факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім"єю.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом, 05 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № МЛ-001/020/2007, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику кредит у сумі - 270 000 доларів США на придбання нерухомого майна зі строком користування кредитними коштами до 05 квітня 2032 року (включно), зі сплатою процентів за плаваючим курсом.

З метою забезпечення виконання вимог банку, що витікають з вказаного кредитного договору, між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», 05 квітня 2007 року було укладено договір іпотеки № РСЛ-001/020/2007. У відповідності до цього договору банк має право у випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на умовах цього договору.

Предметом іпотеки є нерухоме майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Позивачка, посилаючись на необхідність визнання оспорюваних договорів недійсними у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, вказувала на укладення як кредитного договору, так і договору іпотеки від 05 квітня 2007 року самостійно відповідачем ОСОБА_2 без її згоди як іншого з подружжя, вважаючи порушеним її право на майно, що є у спільній власності з позичальником, яке регулюється нормами ст.ст. 63, 65 СК України.

Проте, позивачкою, у підтвердження своїх доводів, не надано жодних належних та допустимих доказів перебування у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2 на момент укладення ним спірних договорів.

Так, за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом із тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Така правова позиція була висловлена у постанові Верховного суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України від

5 червня 2003 рок № 898-IV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку, Верховний Суд України надав правову позицію у справі № 6-1912цс15, згідно якої укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно ст. 5 Договору іпотеки від 05 квітня 2007 року ОСОБА_2 підтвердив, що на предмет іпотеки відсутні права будь-яких третіх осіб, а також в матеріалах справи міститься копія заяви від 05 квітня 2007 року, яку відповідач ОСОБА_2 до моменту укладення іпотечного договору надав банку та в якій зазначив, що в зареєстрованому шлюбі та фактичних сімейних відносинах він не перебуває.

Отже, на момент укладення оспорюваних договорів, єдиним власником предмета іпотеки був відповідач ОСОБА_2

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. У відповідності з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2018 року.

Головуючий: Судді: