АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 лютого 2018 року м. Чернівці

справа № 726/1839/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І.. Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 7 грудня 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк І.Г.

встановив:

В листопаді 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 16 753 гривні 22 копійки.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 7 грудня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 16 753 гривні 22 копійки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає проте, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 17 лютого 2014 року сторони уклали кредитний договір. Відповідно до його умов відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, що підтверджується анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 17 лютого 2014 року (а.с.6).

Згідно розрахунку заборгованості за вказаним договором станом на 3 липня 2017 року відповідач має заборгованість в сумі 16 753 гривень 22 копійки з яких 8204 гривень 46 копійок заборгованість по тілу кредиту, 2 123 гривень 12 копійок заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5151 гривень 68 копійок пені, 1273 гривні 96 копійок штрафу (а.с. 4).

З матеріалів справи також вбачається, що на виконання вказаного кредитного договору відповідачу було надано кредитну карту НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором з ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, яка складається з 8204 гривень 46 копійок заборгованість по тілу кредиту, 2 123 гривень 12 копійок заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 5151 гривень 68 копійок пені.

Суд першої інстанції правильно визнав безпідставною заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З матеріалів справи вбачається, що до суду з позовом позивач звернувся в листопаді 2017 року.

Право на звернення до суду з позовом виникло у позивача після виникнення простроченої заборгованості щодо грошових зобов'язань відповідача та з дня нарахування пені.

З розрахунку заборгованості вбачається, що перша прострочена та не погашена заборгованість щодо грошових зобов'язань та пені виникла в листопаді 2016 року.

Отже, позивачем дотримано трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогами про стягнення тіла кредиту на відсотків та річний строк позовної давності щодо звернення до суду з вимого про стягнення пені.

Однак, помилковим є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача штрафу в сумі 1273 гривні 96 копійок.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок Верховний Суд України виклав у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15.

Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час тарифами обслуговування кредитних карт передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням.

Отже, вимога банку про стягнення з відповідача штрафу є подвійною відповідальністю і суперечить статті 61 Конституції України.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 7 грудня 2017 року частині стягнення з відповідача на користь позивача загальної заборгованості за кредитним договором слід змінити, а саме визначити суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в сумі 15 479 гривень 26 копійок, яка складається з заборгованість по тілу кредиту в сумі 8204 гривень 46 копійок, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 2 123 гривень 12 копійок, пені в сумі 5151 гривень 68 копійок.

В решті рішення слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи скарги про те, що суд першої інстанції помилково не врахував генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток від 17 лютого 2014 року.

Вказана апелянтом угода щодо реструктуризацію заборгованості стосується іншого кредитного договору, укладеного між сторонами 21 травня 2008 року та не має значення для розгляду даної справи.

Також помилковими є доводи апелянта про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірно вимагає від нього стягнення кредитних коштів в сумі 8204 гривні 46 копійок, оскільки в позовній заяві зазначено про те, що відповідач отримав в банку кредит в сумі 3000 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи ПАТ КБ «ПриватБанк» надало суду докази про те, що ОСОБА_2 згідно умов кредитного договору від 17 лютого 2014 року отримав в банку кредитні кошти на загальну суму 10 597 гривень 58 копійок.

Вказана обставина зокрема підтверджується випискою по картковому рахунку НОМЕР_1 за період з 13 лютого 2016 року по 24 січня 2018 року.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду апеляційної скарги) встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року, № 1801-VIII установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 15 479 гривень 26 копійок, що становить 92,4 відсотка від ціни позову.

З платіжного доручення від 23 жовтня 2017 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1600 гривень (а.с.29)

З квитанції №54 від 26 грудня 2017 року вбачається, що відповідач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 640 гривень (а.с.41).

З квитанції №60 від 15 січня 2018 року вбачається, що відповідач додатково за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 1760 гривень (а.с.59).

Отже, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 1478 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

З ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 182 гривні 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідно до правил частини 10 статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 1296 гривень в рахунок відшкодування судових витрат (1478,40 - 182, 40= 1296).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 7 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» штрафу в сумі 1273 гривні 96 копійок скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення штрафу відмовити.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 7 грудня 2017 року частині стягнення загальної заборгованості за кредитним договором змінити.

Визначити суму заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в сумі 15 479 (п'ятнадцять тисяч чотириста сімдесят дев'ять) гривень 26 копійок, яка складається з заборгованість по тілу кредиту в сумі 8204 гривні 46 копійок, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 2 123 гривні 12 копійок, пені в сумі 5151 гривня 68 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1296 гривень в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання суддями.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

Н.Ю. Половінкіна