Справа № 459/2227/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження №22-ц/783/4360/17 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/4361/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 березня 2017 року та ОСОБА_2 на додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з участю третьої особи: Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області в особі Територіального сервісного центру 4646 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля та інше, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямЧервоноградського міського суду Львівської області від 01 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_10 по 1/2 ідеальної частки у праві власності на автомобіль НОМЕР_1. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1 від 22.03.2016 року за № 885, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7. Зобов'язано витребувати в ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 автомобіль НОМЕР_1, залишивши цей автомобіль у їх спільному користуванні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 по 275 (двісті сімдесят п'ять),60 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Державної судової адміністрації України 1441 (одна тисяча чотириста сорок один),50 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 квітня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2500 ( дві тисячі п'ятсот ),00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 березня 2017 року оскаржили ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_7

Додаткове рішення оскаржила ОСОБА_11

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що рішенням не було повно встановлено усіх фактичних обставин, які мають значення для справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого судом ухвалено рішення, яке є необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що стала добросовісним набувачем автомобіля, котрий купила за власні кошти, а рішенням суду у неї витребовують майно без належної на те підстави. Вказує на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1 від 22.03.2016 року за № 885, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 - відмовити. Вважає, що рішенням не було повно встановлено усіх фактичних обставин, які мають значення для справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого судом ухвалено рішення, яке є необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що під час укладення 22.03.2016 року договору купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_10 він не знав про те, що вона одружена і що цей автомобіль може перебувати у спільній сумісній власності подружжя. Вважає себе добросовісним набувачем. Вказує на те, що правові наслідки за договором купівлі-продажу все ж настали, а саме відбувся перехід автомобіля з власності та володіння ОСОБА_2 у його власність та відбулась передача грошей у розмірі 40 тис. грн.

В своїй апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_11 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що рішенням не було повно встановлено усіх фактичних обставин, які мають значення для справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого судом ухвалено рішення, яке є необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що договір купівлі-продажу транспортних засобів не підлягає нотаріальному посвідченню, тому письмова згода позивача при укладенні договору не була потрібна. Вказує на те, що позивач на автомобілі не їздив, експлуатація та купівля автомобіля здійснювалась виключно за її кошти, оскільки саме їй видавалися кредитні кошти для купівлі автомобіля та за кошти надані її батьком, котрий підтвердив у судовому засіданні такий факт. Вказує на те, що між подружжям може бути проведений поділ лише наявного на момент поділу майна, тоді як спірний автомобіль на даний час знаходиться у власності ОСОБА_6, як добросовісного набувача спірного автомобіля, який не був загублений, викрадений, не вибув з володіння власника поза його волею.

В своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення суду ОСОБА_11 просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 2500 грн. витрат на правову допомогу - відмовити. Вважає, що додатковим рішенням не було повно встановлено усіх фактичних обставин, які мають значення для справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого судом ухвалено рішення, яке є необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що позивачем було представлено договір про надання правової допомоги із ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників», а адвокат ОСОБА_5 фактично сам надавав юридичні послуги у суді, тобто зв'язку між ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників» та адвокатом ОСОБА_5 жодного немає. Крім цього, зазначає, що позивачем не було надано суду жодного розрахункового документу, на підставі якого ним була дійсно сплачена сума коштів у розмірі 2500 грн. на користь ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників», як кошти за правову допомогу, навіть акти за підписом позивача та ТОВ не є розрахунковим документом, який свідчить про понесення позивачем витрат на правову допомогу.

В судове засідання окрім відповідача ОСОБА_2, її представника, позивача ОСОБА_4 та його представника, решта учасників справи (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що від відповідача ОСОБА_7 до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та її представника на підтримання її апеляційних скарг та інших апеляційних скарг, що аналогічні доводам скарг, пояснення позивача та його представника в заперечення усіх апеляційних скарг, що аналогічні поданим письмовим запереченням на апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд посилаючись на ст. 60, частин 1, 2, 3 ст. 61, ст., 63, 68, 69, 70, 65, п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, абзаців 1, 2 пункту 23, абзацу 2 пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК , ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, ст. 369, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України та задовольняючи позов частково, - виходив з того, що шлюб між сторонами був зареєстрований 17.07.2005 року та розірваний рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05.05.2016 року. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. Рішенням суду визначено місце проживання дітей сторін з позивачем. Згідно копії договору купівлі-продажу №13779 від 09.12.2011 року, укладеного між ТзОВ «Дністер-Сервіс» та ОСОБА_10, продавець зобов'язався передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його на умовах даного договору. Найменування товару: HYUNDAI ACCENT RB 1.6 Comfort AT, VIN: НОМЕР_5. Ціна товару - 144150, 00 грн. Відповідно до копії договору про надання споживчого кредиту № 0009-СL-72 від 14.12.2011 року, укладеного між ПАТ «Кредит ОСОБА_14» та ОСОБА_10, банк надав клієнту споживчий кредит у розмірі 111456,19 грн. для задоволення споживчих потреб з метою придбання транспортного засобу - легкового автомобіля НОМЕР_1, 2011 р.в. 11.12.2012 року між ПрАТ «СК»Уніка» та ОСОБА_10 укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті. Дані транспортного засобу: «HYUNDAI ACCENT», д.н.з. НОМЕР_2, що підтверджується копією даного договору. Згідно копії довідки ПАТ «Кредит ОСОБА_14» від 29.04.2015 року №1871/12/01 за договором про надання споживчого кредиту № 0009-СL-72 від 14.12.2011 року ОСОБА_15 було надано кредит у сумі 111456,19 грн. з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом 14.12.2018 року. 29.04.2015 року заборгованість по кредиту повністю погашена. Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 885 від 22.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, продавець зобов'язався передати у власність покупцю автомобіль НОМЕР_1. Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 901 від 22.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, продавець зобов'язався передати у власність покупцю автомобіль НОМЕР_1. За даними довідки Територіального сервісного центру 4646 від 30.07.2016 року № 31/13-4646/2655 згідно бази даних комп'ютерного обліку «ДАІ-200» та НАІС ДДАІ МВС України автомобіль НОМЕР_3 був зареєстрований з 10.12.2011 року по 22.03.2016 року за ОСОБА_10 22.03.2016 року вищевказаний автомобіль був перереєстрований згідно ДКП № 885 від 22.03.2016 року на ОСОБА_7 23.03.2016 року вищевказаний автомобіль був перереєстрований згідно ДКП № 901 від 23.03.2016 року на ОСОБА_6 Відповідно до копії витягу з кримінального провадження № 0002159 18.10.2016 року до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_11, зловживаючи його довірою, за відсутності ознак шахрайства, продала їхній автомобіль НОМЕР_3. Оскільки спірний автомобіль придбаний на підставі договору від 14.12.2011 року, тобто за час шлюбу, ураховуючи неподання суду доказів придбання ОСОБА_10 цього автомобіля за кошти, які належали їй особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України), беручи до уваги показання свідка ОСОБА_16 про те, що ним періодично надавалися його дочці - ОСОБА_15 кошти на погашення кредиту за спірний автомобіль, який був придбаний для потреб сім'ї, пояснення позивача, згідно з якими він та його батьки брали участь у погашенні кредиту за придбаний автомобіль, - суд дійшов висновку про поширення на вказаний автомобіль правового режиму спільної сумісної власності подружжя. Тому, виходячи із засади рівності часток майна дружини і чоловіка, за позивачем та ОСОБА_10 слід визнати по 1/2 ідеальної частки у праві власності на спірний автомобіль. Твердження ОСОБА_2 про самостійне погашення нею споживчого кредиту на придбання автомобіля НОМЕР_3, у зв'язку з чим останній належить їй на праві особистої приватної власності допустимими доказами не підтверджене, а тому на увагу не заслуговує. Ураховуючи те, що ОСОБА_11 уклала договір купівлі-продажу щодо цінного майна - спірного автомобіля без згоди позивача; виходячи з пояснень ОСОБА_2, її знайомий ОСОБА_7 - набувач цього автомобіля знав, що вона перебуває у шлюбі, а отже, за обставинами справи ОСОБА_7 повинен був знати, що спірний автомобіль може належати позивачеві та ОСОБА_15 на праві спільної сумісної власності подружжя, та що відсутня згода позивача на його відчуження, оскільки суду не подано доказів про обізнаність ОСОБА_7 про наявність письмової згоди позивача на укладення ОСОБА_10 договору купівлі-продажу спірного автомобіля, а тому суд дійшов висновку про недобросовісність ОСОБА_2 та ОСОБА_7 при укладенні вищевказаного договору. Отже, договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 22.03.2016 року за № 885, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, необхідно визнати недійсним. Оскільки ОСОБА_7 відчужив спірний автомобіль ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу № 901 від 22.03.2016 року, стороною якого не був позивач чи ОСОБА_11, належним способом захисту порушеного права позивача є витребування спірного автомобіля від ОСОБА_6 на користь позивача та ОСОБА_2 із залишенням автомобіля у їх спільному користуванні, а не визнання зазначеного договору недійсним та повернення автомобіля, як про це просить позивач. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації спірного автомобіля за ОСОБА_7 та ОСОБА_6, у її задоволенні слід відмовити, оскільки жоден із відповідачів не є належним відповідачем за цією вимогою, а Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області в особі Територіального сервісного центру 4646 бере участь у справі як третя особа. Отже, позов задоволено частково у межах, зазначених вище.

Із змісту оскаржуваного додаткового рішення вбачається, що суд стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2500 грн. витрат на правову допомогу, виходив з того, що ОСОБА_4 в квітні 2017 року звернувся в суд з даною заявою . В заяві послався на те , що 01 березня 2017 року Червоноградським міським судом Львівської області постановлено рішення по цивільній справі №459/2227/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та усунення перешкод у користуванні майном , яким позов задоволено частково. Так як в даному рішенні не вирішено питання судових витрат, а саме витрат позивача на правову допомогу в розмірі 2500 грн., просить постановити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь - 2500грн. вартості судових витрат, а саме правової допомоги, сплачених ним своєму представнику - адвокату ОСОБА_5 Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та усунення перешкод у користуванні майном задоволено частково. Рішення про стягнення судових витрат не виносилось. В судовому засіданні в якості представника відповідача приймав участь адвокат ОСОБА_5 Підрахунок загального часу тривалості судових засідань, відповідно до журналів судових засідань від 22.08.2016 року, 13.09.2016 року, 18.10.2016 року, 11.11.2016 року , 25.11.2016 року, 15.12.2016 року,11.01.2017 року , 23.01.2017 року, 20.02.2017 року. 01.03.2017 року , у яких адвокат позивача ОСОБА_5 брав участь, складає 4 години 23 хвилини. Отже, граничний розмір компенсації обчислюється наступним чином: сумою, отриманою від визначення 40% від 1378 (прожитковий мінімум у 2016 році)х 2 год 4 хв, що становить 1139,14грн. за 2016 рік ; за 2017 рік 2 год. 19 хв. х 1600( прожитковий мінімум з 01.01.2017 року) /40 стягненню підлягають 1482,65 грн.. Таким чином, понесені позивачем документально підтверджені витрати на правову допомогу у сумі 2500 грн. не перевищують обчислений вище граничний розмір таких витрат, що складає близько 2621,79 грн., тому такі витрати підлягають стягнення з позивача.

Колегія суддів вважає, що висновки суду обставинам справи та вимогам закону в повній мірі не відповідають, частина обставини, які суд вважав встановленими - не доведено.

У серпні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом (з врахуванням залучення судом співвідповідачів) до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з участю третьої особи: Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області в особі Територіального сервісного центру 4646, у якому просив: визнати недійсними: договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1 від 22.03.2016р. за № 885, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, та договір купівлі-продажу цього автомобіля за № 901 від 22.03.2016 р., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, з поверненням цього автомобіля у його та ОСОБА_2 спільну сумісну власність; усунути йому перешкоди у користуванні і розпорядженні вказаним автомобілем шляхом скасування державної реєстрації автомобіля за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та з визнанням за ним та ОСОБА_10 по 1/2 ідеальної частки у праві власності на автомобіль, із залишенням його у їхньому спільному користуванні.

Як вбачається із матеріалів справи сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_11 з 17.07.2005 року по 17.05.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб сторін, рішення про розірвання шлюбу між сторонам, яке набрало законної сили Червоноградського міського суду Львівської області а.с. 5, 15 Т.1).

9.12.2011 року, за час шлюбу, - сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_10 у спільну сумісну власність було набуто спірний автомобіль «HYUNDAI ACCENT» д.н.з. НОМЕР_6. Такий був придбаний частково за кредитні кошти (договір кредиту був оформлений відповідачем ОСОБА_19.) та зареєстрований у органах МРЕВ за ОСОБА_10 Вказаний легковий, пасажирський автомобіль був придбаний та використовувався в інтересах сім'ї сторін. Позивач ОСОБА_4, зокрема, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу був зазначений як особа, що має право керування транспортним засобом. Автомобіль був придбаний за суму 144150 грн., у кредит відповідач отримала 111456,19 грн. Крім цього, було придбане додаткове обладнання до автомобіля. Частина коштів, яка була сплачена як перший внесок за придбання автомобіля - близько 30 тис. грн. сторонами було сплачено із спільних коштів, як стверджує позивач та відповідачем ОСОБА_10 не спростовано частина із цих коштів була отримана ними від відчуження (фактично передачі в користування за довіреністю) попереднього автомобіля, що належав сторонам на праві спільної сумісної власності Renault Kangoo. Кредитні кошти були повернуті за час перебування сторін у шлюбі та спільного проживання, а саме до квітня 2015 року. Вказане сторонами частково визнано, не спростовано та підтверджується договором купівлі-продажу спірного автомобіля, видатковими накладними про придбання додаткового обладнання до автомобіля (Т.1 а.с. 129, 149-150), копією кредитного договору, графіком погашення кредиту, довідками про погашення кредиту, квитанціями про погашення кредиту ( Т.1 а.с. 61,62, 125-128, 130, 163-164), довідкою про склад сім'ї сторін (а.с. Т.1 а.с.10), рішенням про розірвання шлюбу між сторонами (Т1 а.с. 5), довіреністю, за якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_17 на користування автомобілем НОМЕР_4, що зареєстрований за ним ОСОБА_4, від 3.11.2011 року (Т.1 а.с. 148), договором добровільного страхування спірного автомобіля (Т. 1 а.с. 152-161), матеріалами справи про розірвання шлюбу між сторонами, яка була залишена без розгляду (Т.1 а.с. 143-146), даними реєстрації спірного автомобіля у органах МРЕВ (Т1 а.с. 33-41).

Як також вбачається із усних та письмових пояснень сторін, їх представників, особистих даних сторін, характеристики з місця праці позивача (Т.2 а.с. 202), попередніх доказів про які йшлося, - сторони за час шлюбу працювали, є лікарями, що свідчить про можливість заробленими ними коштами повернути кредитні кошти. Крім цього, як вбачається із пояснень сторін, свідка ОСОБА_16 та частково підтверджено копіями квитанції про здійснення грошових переказів на ім'я позивача ОСОБА_4 (Т.2 а.с. 5-48) у придбанні автомобіля сторонам допомагали їх батьки, що жодним чином не вказує про набуття будь-ким і сторін у особисту власність автомобіля чи набуття будь-ким із батьків частини автомобіля, оскільки, як вказано вище автомобіль був придбаний та використовувався сторонами спільно для задоволення їх інтересів, інтересів їх двох малолітніх дітей, тобто в інтересах сім'ї за час їх спільного проживання у період коли вони проживали у зареєстрованому шлюбі.

Доказів протилежного не подано, на такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлялось.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про реєстрацію автомобіля саме на неї та сплату саме нею кредиту, а також використання нею особисто автомобіля допомогу їй коштами батька спростовані наведеними вище доказами та такі доводи є взаємосуперечливими.

Оскільки відповідач жодним чином не навела доводів з підтвердженням відповідними доказами, у який спосіб та якими саме особистими коштами був погашений кредит на придбання автомобіля та за які особисті кошти був сплачений перший внесок за автомобіль, крім цього у яких особистих цілях виключно нею особисто використовувався спірний легковий пасажирський автомобіль за час проживання однією сім'єю сторін із двома малолітніми дітьми під час їх шлюбу.

Вказані висновки відповідають обставинам справи, вимогам закону, зокрема, ст.ст. 57. 60, 61 СК України, а крім цього відповідають ряду правових позицій Верховного Суду України у Постановах, що винесені по справах з аналогічними правовідносинами, а саме: № 6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, № 6-1568цс16 від 7 грудня 2016 року, № 6-801цс16 від 7 вересня 2016 року та ряді інших.

Однак незважаючи на вказане у суду першої інстанції підстав для задоволення позовних вимог не було.

Дійсно 22.03.2016 року мало місце подвійного відчуження спірного автомобіля, спочатку відповідачем ОСОБА_10 - ОСОБА_7, а згодом ним - ОСОБА_6 (договори купівлі-продажу та матеріали перереєстрації спірного автомобіля в органах РСЦ у Львівській області МВС України (Т.1 а.с. 6-9, 28-41, 76, 86-88, 91-94, 96, 218, Т.2 197-198).

Однак, частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказане є правовою позицією Верховного Суду України висловленою у ряді постанов, що винесені по справах зі схожими правовідносинами, зокрема, у справах: №6-1743цс16 від 5 липня 2017 року, № 6-1912цс15 від 27 січня 2016 року; № 6-54цс17 від 16 серпня 2017 року та ряді інших.

Зважаючи на вказане для задоволення заявлених позовних вимог суду слід було б встановити, що при укладенні першого договору купівлі продажу автомобіля, що був укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Однак жодних доказів цього позивачем не представлено, про такі не наведено та клопотань про витребування таких не заявлено.

Навіть сама по собі можливість бути поінформованим ОСОБА_7 про перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі на час придбання автомобіля, що він у суді заперечив, жодним чином не свідчить про доведення недобросовісності його дій. А саме, те, що він знав або не міг не знати що спірний автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності та той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на укладення договору другого з подружжя. При цьому слід зважати на те, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля зазначена саме ОСОБА_11 Вона наполягала на тому, що спірний автомобіль належить їй на праві власності і у судах першої та апеляційної інстанції, будучи переконаною в цьому, крім цього про це вона вказала і покупцю ОСОБА_7, що відображено у п. 1.2 договору, де вказано, що автомобіль належить на праві власності продавцю та такий за нею зареєстрований. Навіть якщо припустити, що покупець міг допускати, що автомобіль може належати на праві спільної сумісної власності подружжю достовірних даних про це покупець не отримав на час укладення договору купівлі-продажу та перевірити вказаного не міг, що, як вбачається із наведеного вище встановлено лише судом і лише після перевірки значного обсягу доказів і юридичного аналізу тривалих правовідносин сторін, що відповідач покупець, який фактично зацікавлений у придбанні речі та її стані і умовах продажу (на час укладення договору), перевірити особисто і за короткий період часу укладення договору не взмозі.

Тому у суду першої інстанції підстав для задоволення першої із позовних вимог (про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_7) - не було.

Зважаючи на це у суду не було підстав і для задоволення решти похідних позовних вимог, а саме про визнання другого договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, а також і про повернення автомобіля у спільну сумісну власність; усунення перешкод у користуванні та розпорядженні автомобілем, який на даний час не належить ні позивачу, ні ОСОБА_15 шляхом скасування реєстрацій автомобіля, згідно договорів купівлі-продажу; визнання за кожним із подружжя по ? спірного автомобіля, який зараз належить іншій особі та залишення такого у їх (подружжя) спільному користуванні.

Враховуючи вказане, доводи апеляційних скарг слід визнати обґрунтованими та такі скарги слід задовольнити, скасувавши основне та додаткове рішення, що є доповненням до основного та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно слід вирішити питання про стягнення судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 1 березня 2017 року та ОСОБА_2 на додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 квітня 2017 року - задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 квітня 2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з участю третьої особи: Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області в особі Територіального сервісного центру 4646 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля та інше - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 по 2425,28 грн. кожному, сплаченого кожним з них судового збору за подання апеляційних скарг.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра