Справа № 465/1620/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/5972/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

23 березня 2016 року позивачка звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Позов обґрунтовувала тим, що 29 червня 1992 року ОСОБА_2, уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_4, який вони зареєстрували у Залізничному відділі запису актів громадянського стану м. Львова. З 1989 року позивачка перебувала на черзі по отриманню житла за місцем своєї роботи. 02 лютого 2001 року, позивачкою було отримано ордер НОМЕР_1 на житлове приміщення з сім'єю в кількості трьох осіб: позивачка, як основний квартиронаймач, її батько та відповідач, на право зайняття житлового приміщення за адресою : АДРЕСА_1 загальною площею 72,10 кв.м., в тому числі, житловою площею 27,70 кв.м., яке складається з двох кімнат. У ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки, ОСОБА_7, і в квартирі залишились проживати позивачка та відповідач. Квартиру не приватизовували і вона перебуває в державному житловому фонді. На підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2008 року, шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Ініціатором розлучення був ОСОБА_4 27.02.2009 року ним був укладений новий шлюб з іншою жінкою. Ще до розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем склалися неприязні стосунки, що унеможливлювали їхнє спільне проживання в одній квартирі, відповідач виїхав з квартири, забравши при цьому усі свої особисті речі, у зв'язку із створенням ним нової сім'ї, тобто ОСОБА_4 добровільно змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення, хоча перешкод у користуванні спірним житлом з сторони позивачки не було. Зазначала, що відповідач добровільно виселився, змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення, почав жити новою сім'єю з іншою жінкою і не брав, ніякої участі в утриманні спірного житла, тим самим втративши право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 з моменту виселення. Позивачка неодноразово зверталася з позовами до суду з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Франківським районним судом міста Львова, 31.05.2011 року, 17.10.2012 року, 18.03.2013 року, 15.08.2014 року, та Апеляційним судом Львівської області, їй було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 на підставі актів обстежень ЛКП «Вулецьке» та ст. 71 ЖК України, і залишено за ним право користування вказаним жилим приміщенням. 30 червня 2016 року позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просила: визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1; залучити, як співвідповідача, до участі у справі № 465/1620/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79000, м. Львів, вул. Руданського, 3); зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою - АДРЕСА_2.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не взято до уваги те, що відповідач добровільно виселився та змінив своє місце проживання. Звертає увагу на те, що відповідач постійно проживає з новою сім'єю, створення якої підтверджується відповіддю Залізничного районного відділу реєстрації актів цивільного стану. Зазначає, що з повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідач проживає за іншою адресою. Посилається на рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року, у якому зазначено, що згідно повідомлення Жовківського ВП Кам'янка-Бузького ВП ГУ НП України у Львівській області від 16 серпня 2016 року, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3. Зазначає, що суд не врахував обставини, що були встановлені у вищезазначеному судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зокрема стверджує, що цим рішенням встановлено факт не проживання відповідача у квартирі на вул. Лазаренка, 48/155, створення ним нової сім`ї та проживання за іншою адресою. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини.

З ордеру на жиле приміщення НОМЕР_2, виданого Виконавчим комітетом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів, вбачається, що такий виданий ОСОБА_9 на сім`ю 3 чоловік на право на зайняття житлового приміщення житловою площею 27,7 кв.м., яке складається з двох кімнат у квартирі за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_3, виданого Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції від 28 квітня 2019 року, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвища: чоловіка - ОСОБА_9, дружини - ОСОБА_2 (а.с. 5).

Згідно з довідкою Форми № 2, виданою ЛКП «Вулецьке» № 1298 19 листопада 2016 року, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 6).

Відповідно до акту про встановлення факту непроживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2, відповідач по справі не проживає та жодних особистих речей в квартирі не зберігає та участі у веденні спільного господарства не бере (а.с.62).

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до змісту норм ст. ст. 1,6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності.

Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В разі відсутності особи понад встановлений строк, жиле приміщення не зберігається і особи можуть бути визнанні такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Згідно з положеннями ст.107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2013 року у справі № 2-375/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання порядку користування жилим приміщенням встановлено між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2: кімнату площею 12 кв.м., що на поверховому плані позначена цифрою "5" залишити в користуванні ОСОБА_4; кімнату площею 15,7 кв.м., що на поверховому плані позначена цифрою "4" залишити в користуванні ОСОБА_2; коридор, що на поверховому плані позначений цифрою "1"; кухню, що на поверховому плані позначена цифрою "3"; лоджію, що на поверховому плані позначена цифрою "7"; санвузол, що на поверховому плані позначений цифрами " 2, 6", залишити у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 30).

Відповідно до копій квитанцій за 2015-2016 роки відповідач ОСОБА_4 здійснює оплату витрат по утриманню спірної квартири АДРЕСА_2, що спростовує твердження позивачки, що відповідач не бере участі в утриманні спірного житла (а.с.35-49).

Допитана в судовому засіданні 22 березня 2017 року в якості свідка ОСОБА_11 повідомила, що знає позивачку з 1984 року та часто буває у неї в гостях, бували випадки, що в неї ночувала. Відповідача та його речей в квартирі, що за адресою: АДРЕСА_2 не бачила, його кімната закрита. Оплатою за комунальні послуги займається позивачка. Відповідач має іншу дружину та проживає у неї. Акт про відсутність відповідача свідок підписувала, це було в світлу пору доби. Акт був про те, що відповідач був відсутній. Відповідача бачила лише в 2012 році.

Допитаний в судовому засіданні 22 березня 2017 року в якості свідка ОСОБА_12 повідомив, що працює охоронцем на стоянці навпроти будинку по вул. Лазаренка, 48 у м. Львові з графіком роботи одна доба через три доби, відповідача ОСОБА_4 по справі знає, як клієнта автостоянки кілька років, його бачить, постійно на стоянці у своїх змінах в різний час доби. Вдома у відповідача був три - чотири роки тому, оскільки запросили відремонтувати замок в кімнату ОСОБА_4, суперечки з приводу чия це кімната не було. Вхід в будинок з його робочого місця не видно. Два - три тижні тому заходив до відповідача ОСОБА_4, щоб поправити двері в меблях, кімната була відкрита.

Колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції показів свідка ОСОБА_11, оскільки така періодично буває в гостях позивачки та частину показів дає зі слів позивачки. Також суд правильно оцінив акт від 12.05.2016 року про встановлення факту не проживання відповідача в спірній квартирі, оскільки акт складено після подачі позову до суду та такий підписаний свідками, які не проживають у будинку 48 на вул. Лазаренка у м. Львові. Окрім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що під час підписання відповідного акту в квартирі з позивачкою вони були одні, однак з самого акту вбачається, що він також підписаний свідком ОСОБА_13

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження доводів, наведених у позовній заяві.

Висновки суду достатньо мотивовані та відповідають положенням закону.

Згідно з ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

За змістом ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Твердження в апеляційній скарзі, що відповідач проживає за іншою адресою з посилання на повідомлення про вручення поштового відправлення, є безпідставним, так як з таких вбачається, що такі стосуються 2011 року (а.с.84-85), тобто періоду до ухвалення рішень Франківським районним судом міста Львова, 31.05.2011 року, 17.10.2012 року, 18.03.2013 року, 15.08.2014 року про відмову в задоволенні позову.

Також безпідставним є посилання на рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року, яким, на думку апелянта, встановлено, що згідно повідомлення Жовківського ВП Кам'янка-Бузького ВП ГУ НП України у Львівській області від 16 серпня 2016 року, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3, і беззаперечно встановлено, що відповідач по справі утворив нову сім»ю та проживає у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, так як предметом позову у вказаній справі була вимога про зміну договору житлового найму, і судом не встановлювалась обставина щодо проживання ОСОБА_4 в м. Дубляни, а висновок суду стосується заселення в спірну квартиру двох сімей. (а.с.82)

Крім того, відповідачем по справі подано суду першої інстанції висновок Франківського ВП ГУ НП У Львівській області від 10.04.2017 року, згідно з яким підтверджено інформацію щодо проживання ОСОБА_4 в АДРЕСА_2, і надано відповідь ОСОБА_2 щодо можливих неправомірних дій працівника поліції. (а.с.147, 148)

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.381 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.02.2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.