Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/75/18
Справа № 279/326/17
Р І Ш Е Н Н Я
07 лютого 2018 року м.Коростень Житомирської області
Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі головуючого судді Волкової Н.Я., з секретарем Прокопчук І.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідачів ОСОБА_4 , у відкритому судовому засіданні по справі №279/326/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, принести публічні вибачення,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, принести публічні вибачення, в якому вказав, що працює на посаді командира військової частини НОМЕР_1 , в якій проходить службу відповідач ОСОБА_3 (далі: відповідач-1). Відповідач ОСОБА_5 (далі: відповідач-2) на підставі інформації відповідача-1 10.12.2016 року звернувся зі скаргою на дії позивача до Міністерства оборони України, яку 28.12.2016 року доповнив додатковою інформацію, що надіслав до Управління Сухопутних військ Збройних сил України. В заявах було зазначено про неприязні стосунки з відповідачем-1 (незаконне оголошення догани, пошук причин для переведення на нижчу посаду, погрози фізичної розправи, примушування співмешканку звільнитись), отримання хабарів. Вказану інформацію вважає недостовірною, оскільки його рішення були законними (оголошення догани), будь-які вказівки щодо переведення не давались, погрози не здійснювались, примусу писати заяви не було, хабарі не отримувались. Така заява та її поширення порочать його честь, гідність та ділову репутацію, тому викладена в ній інформація підлягає спростуванню. Неправомірне поширення відповідачами широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно позивача у військовій частині, де проводилось службове розслідування, негативно впливає на його психо-емоційний стан (нервове напруження, стрес), на виконання посадових обов`язків, рівень поваги трудового колективу. Інформація, яку поширили відповідачі, не відповідає дійсності та є недостовірною, оскільки не підтверджується жодним доказом. Просив визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем-2 у заявах до Міністерства оброни від 10.12.2016 року та до Управління командування Сухопутних військ Збройних сил України від 28.12.2016 року, зобов`язати відповідача-2 спростувати інформацію, викладену у вказаних заявах, зобов`язати відповідача-1 публічно вибачитись на шикуванні особового складу військової частини НОМЕР_1 за доведення недостовірної інформації до відповідача-2.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, пояснив, що в грудні 2016 року у військову частину з Міністерства Оборони надійшов лист відповідача-2 про його незаконні дії, за якою було проведено перевірку. У військовій частині ходили розмови про те, що він бере хабарі, щоб не відправляти службовців до зони АТО. Викладені в скарзі доводи свого підтвердження не знайшли, однак заява зашкодила його честі та гідності. Йому не відомо про те, яким чином зміст скарги став відомий складу частини, особисто відповідачі зміст скарги не поширювали, припускає, що інформацію, яка була викладена в скарзі, відповідач-2 отримав від відповідача-1. Сам факт того, що у зверненнях відповідача-2 була викладена неправдива інформація, принизив його честь та гідність. Скарга пройшла всі інстанції, про її зміст знала значна кількість осіб, позивача викликали для дачі пояснень, факти не знайшли свого підтвердження.
Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та пояснив, що в особистих розмовах зі своїм батьком він розповідав йому про особисті стосунки з позивачем, тому батько вирішив особисто звернутись з заявою до керівництва про перевірку певних фактів. Коли скарга батька прийшла до їх військової частини, то позивач пропонував особисто йому дати пояснення. В той час він перебував на лікарняному. Особистий конфлікт між ним та позивачем виник під час його перебування в зоні АТО, оскільки він відмовився підписати акт про наявність матеріально-технічних засобів, яких фактично не було в наявності. Після повернення до частини на нього складались незадовільні характеристики, вносились клопотання про переведення на нижчестоящу посаду. Про неприязні стосунки з керівником, хабарі батькові він не повідомляв, про його скаргу не знав. З батьком лише ділився своїми службовими та особистими справами, розповідав про особисте життя. Зміст скарг в частині було поширено самим позивачем.
Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідач-2 звернувся зі скаргою, оскільки хвилювався за свого сина, цікавився його життям та службою. Коли синові була оголошена догана, то він вирішив звернутись зі скаргою, реалізуючи своє право на звернення. У відповідача склалось враження, що можливо дії позивача є неправомірними. Він звернувся зі скаргою, була проведена перевірки. Таким чином він намагався захистити свого сина. Доводи в скарзі він виклав так, як склалось його особисте враження. Вважав, що інформація є достовірною. Про отримання хабарів та фізичну розправу не писав. Інформація, що містилась в зверненнях була поширена самим позивачем. Оскільки відповідь на скаргу пройшла ті ж інстанції, що і скарга, то честь, гідність та репутація позивача не постраждали.
Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне:
Судом встановлено, що між сторонами виник спір про захист особистого немайнового права, що забезпечує соціальне буття фізичної особи право на повагу до гідності та честі, недоторканість ділової репутації, спростування недостовірної інформації.
Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої в Постанові Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року №1, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність,
передбачену законодавством України. (п.16 ППВСУ)
Відповідно до ст.275,297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, ділової репутації, які є недоторканими, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Предметом доказування в даному спорі є: по-перше, факт поширення відповідачами негативної інформації, по-друге, недостовірність поширеної відповідачами інформації.
Честь це суспільна оцінка моральних і духовних якостей людини, гідність це самооцінка людиною своїх моральних і духовних якостей, ділова репутація це набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).
Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Крім цього, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація),
схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету
Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Позов про захист честі, гідності та ділової репутації може бути не задоволений з огляду на те, що дії і твердження відповідача мали характер оціночних суджень і вчинялись стосовно публічної особи (правова позиція ВССУ у справі №569/569/15-ц).
Позивач, який обіймає посаду керівника військової частини, яка є державним органом, являється публічною особою.
Відповідач-2 в грудні 2016 року, скориставшись гарантованим ст.40 Конституції України правом на звернення до органів державної влади, звернувся зі скаргою до Міністерства оборони України зі скаргою на позивача, в якій вказав, що від дружини відповідача-1 він дізнався про погіршення стосунків сина з позивачем, що було викликано тим, що позивач, не зважаючи на проходження відповідачем-1 курсу лікування, відрядив його до зони АТО. 31 серпня позивач оголосив відповідачеві-1 догану за те, що той не повідомив його про прибуття комісії, яка виявила певні недоліки, що син звертався по питанню зберігання зброї, оформлення документів щодо наявності в частині майна, щодо відмови позивача звільнити сина від служби за станом здоров`я, накладення на нього стягнень та обставини їх накладення, які відповідачеві-1 стали відомі від інших військовослужбовців.
В поданій скарзі відповідач-2 зазначив, що в військовій частині ходять розмови про те, що хто заплатив (кому - не вказано) або особисто відданий командирові, той не їде (куди - не вказано), що у нього склалось враження, що позивач, використовуючи своє службове становище, неправомірно переслідує його сина, просив провести перевірку та прийняти рішення. 28.12.2016 року відповідач-2 звернувся до командування Управління Сухопутних військ ЗСУ з доповненням до скарги від 14.12.2016 року, в якому вказав, що на його адресу від позивача надходили погрози в телефонному режимі, про те, що перевірка його скарги проводиться підпорядкованою позивачеві особою, яка чинить тиск на військовослужбовців частини під час проведення перевірки.
Вказані звернення не містять будь-яких образливих, принизливих, брутальних чи непристойніх висловів в адресу позивача. В них відповідач-2 в коректній формі висловив свої судження щодо відношення позивача до його сина відповідача-1, повідомив про відомі йому від інших осіб факти та просив вказані факти перевірити, висловлював своє суб`єктивне ставлення до подій, які відбувались з близькою йому людиною.
Свої звернення відповідач-2 адресував до певних адресатів, які були уповноважені провести перевірку викладених фактів, та розраховував на те, що саме ними буде проведена перевірка викладених ним доводів.
Жоден з відповідачів не вчиняв дій, спрямованих на поширення викладеної у вказаних зверненнях інформації, про що свідчать показання допитаних у судовому засіданні за клопотанням сторін свідків.
Свідок позивача ОСОБА_6 дав показання про те, що в листопаді-грудні 2016 року до військової частини надійшла скарга батька відповідача-1 відповідача-2, в якій вказувалось, що позивачем вчиняються неправомірні дії, отримуються хабарі, особи незаконно звільняються та приймаються на роботу. Особисто відповідачі йому таку інформацію не повідомляли. Скарга була направлена для проведення службового розслідування, викладені факти свого підтвердження не знайшли. Колектив частини став обговорювати викладені в скарзі факти, бо під час проведення перевірки опитувались працівники частини. Інформація, на його думку, зашкодила репутації керівника, бо стала відомою широкому колу осіб, в тому числі населенню та керівництву міста, вищестоящих структур. Він особисто ознайомився зі змістом скарги, бо вона надійшла з вузла зв`язку, де була розпечатана. Позивач її зміст не оголошував, телефонував відповідачеві-1 та пропонував прибути для дачі пояснень, однак той відмовився, оскільки перебував на лікарняному.
Свідок позивача ОСОБА_7 свідчив про те, що від особового складу частини отримав інформацію про те, що батько відповідача-1 подав скаргу, в якій вказав, що позивач бере хабарі та незаконно звільняє працівників. Звідки така інформація була поширена, не знає, службовці про неї довідались один від одного. Така інформація викликає сумніви в колективі, однак його відношення до позивача не змінилось. Коли в частину прийшла скарга, то особисто він перебував в зоні АТО.
Свідок відповідача ОСОБА_8 дав свідчення про те, що в кінці року до частини надійшла скарга відповідача-2, який просив перевірити певні факти. В частині проводилось службове розслідування, яке проводилось службовими особами частини. Скарга обговорювалась на зборах офіцерів частині в присутності відповідача-1. Були присутні близько 10-и офіцерів. Позивач зачитував зміст скарги, потім виступали присутні офіцери. Він як секретар фіксував хід зборів в журналі. В скарзі відповідач-2 висловлював незадоволення роботою позивача. Був свідком того, як позивач телефонував відповідачеві-2 та висловлював своє незадоволення скаргою, саркастично висловлювався в адресу відповідача-1 щодо стану його здоров`я.
Свідок відповідача ОСОБА_9 дав показання, що знає про те, що батько відповідача-1 подав скаргу на дії позивача. Позивач зібрав офіцерів, зачитав зміст скарги та запитував у присутніх думку щодо доводів скарги. Це відбувалось на зборах офіцерів 03.01.2017 року. Особисто відповідачі нічого не повідомляли.
Показання свідків свідчать про те, що про зміст скарг відповідача-2 службовцям військової частини стало відомо в зв`язку з тим, що ці скарги надійшли безпосередньо до частини від підрозділів, яким вони адресувались, до їх змісту мали доступ певні особи, їх зміст за ініціативою позивача обговорювався на загальних зборах офіцерського складу частини.
Отже, суд дійшов висновку про те, що відповідачі зміст скарг не поширювали, будь-яких дій, які призвели до такого поширення, не вчиняли, а реалізація особою свого права на звернення до певних органів та установ не може розцінюватись як поширення інформації.
Крім цього, подані відповідачем-2 скарги не містять будь-яких висловів, які б могли сприйматись як такі, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача. В них відповідач-2 виклав своє суб`єктивне ставлення до певних подій, які відбувались з близькою йому людиною. В свою чергу відповідач-1, повідомивши своєму батькові певні факти свого життя та служби, реалізував своє право на спілкування з членом сім`ї, на вільне вираження своїх переконань.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що під час судового розгляду не встановлено, що позивачами було поширено негативну інформацію відносно позивача, що викладена в зверненнях інформація є такою, що може вважатись недостовірною, негативною, що принижує честь, гідність та ділову репутацію особи, яка обіймає публічну посаду, тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, понесені відповідачами судові витрати підлягають стягненню з позивача. Відповідачем-1 заявлено клопотання про стягнення на його користь 4099,20 грн. судових витрат на правову допомогу, що підтверджено розрахунком, актом виконаних робіт. Представник позивача вказав на те, що стороною не подано платіжного документу, який підтверджує здійснення відповідачем оплати. Однак враховуючи, що адвокат, який надавав відповідачеві правову допомогу, не являється юридичною особою, то між ним та його клієнтом допускаються розрахунки в готівковій формі, тому підписаний сторонами акт виконаних робіт є належним доказом, що підтверджує факт розрахунку. Аналізуючи розрахунок вартості виконаних представником робіт, суд вважає, що розрахована сума за підготовку та подання адвокатського запиту, враховуючи зміст такого, є завищеною, тому оцінює таку послугу в 200 грн.. За таких обставин, понесені стороною судові витрати підлягають частковому відшкодуванню позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, ст.34,40 Конституції України, 275,277,297,299 ЦК України Законом України «Про інформацію»,
В И Р І Ш И В :
В задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, принести публічні вибачення відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3594 (три тисячі п`ятсот дев`яносто чотири) гривні 40 копійок понесених судових витрат.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня складання повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Сторони та учасники:
Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4

Повне рішення виготовлено 16.02.2018 року
Суддя Волкова Н.Я.
копія згідно оригіналу