АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ справи: 752/4508/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1327/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-Капітал» про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 р.

встановив:

у березні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив розділити спільне сумісне майно подружжя та виділити йому Ѕ частину нежилого приміщення АДРЕСА_1., кадастровий номер НОМЕР_1, а відповідачу - Ѕ частину вказаного нежилого приміщення та земельну ділянку в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

ОСОБА_4 в березні 2017 р. звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя майнові права за Договором №М20-1902/2016-3 відступлення майнових прав від 07 квітня 2016 р. відносно об'єкту інвестування: АДРЕСА_2, здійснити поділ майнових прав та визнати за нею частку в об'єкті інвестування в розмірі 2/3 частин.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 доповнив свої вимоги та просив додатково розділити між ним та відповідачем по Ѕ частині майнові права за Договором відступлення майнових права №М20-1902/2016-3 відступлення майнових прав від 07 квітня 2016 р.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 р. основний позов було задоволено частково - поділено земельні ділянки, відмовлено в поділі нежилого приміщення та поділі по Ѕ частині майнових прав за Договором №М20-1902/2016-3 відступлення майнових прав від 07 квітня 2016 р., зустрічний позов задоволено частково - визнано майнові права на об'єкт інвестування за вказаним договором спільним сумісним майном подружжя.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити та задовольнити його позовні вимоги, в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_4, представників сторін - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 посилався на те, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 28.08.1999 по 18.11.2016 ними було придбано дві земельні ділянки в АДРЕСА_1 та нежиле приміщення площею 84,1 кв. за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки вони не досягли згоди щодо поділу вказаного спільного сумісного майна, він просив виділити йому Ѕ частину нежилого приміщення та земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, а ОСОБА_4 - Ѕ частину нежилого приміщення та земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 доповнив свої вимоги та просив також розділити між ними по Ѕ частині майнові права за Договором відступлення майнових прав №М20-1902/2016-3 від 07.04.2016, об'єктом інвестування за яким є АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 в своєму зустрічному позові просила розділити спільне майно подружжя та визнати за нею право на частку в майнових правах за Договором відступлення майнових прав №М20-1902/2016-3 від 07.04.2016 в розмірі 2/3 частин, посилаючись на те, що з нею проживають двоє неповнолітніх дітей від шлюбу з позивачем, і він не сплачує аліменти на їх утримання.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 р. основний позов було задоволено частково - поділено земельні ділянки, відмовлено в поділі нежилого приміщення та поділі по Ѕ частині майнових прав за Договором №М20-1902/2016-3 відступлення майнових прав від 07 квітня 2016 р., зустрічний позов задоволено частково - визнано майнові права на об'єкт інвестування спільним сумісним майном подружжя.

Задовольняючи основний та зустрічний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що витрати на придбання нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 несла тільки ОСОБА_4, яка є фізичною особою-підприємцем, і використовує його в підприємницькій діяльності та виключив вказане приміщення з переліку спільного сумісного майна.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам.

Відповідно до статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч. 3 статті 368 ЦК України.

Таким чином, є недоведеними заперечення ОСОБА_4 щодо придбання даного нерухомого майна за її особисті кошти, а тому його слід вважати спільним сумісним майном подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Як видно з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1999 р., який було розірвано рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.11.2016 р.

В запереченні на позов, ОСОБА_4 зазначала, що фактично шлюбні відносини між сторонами перестали існувати з січня 2016 р., оскільки ОСОБА_3 перестав дбати про матеріальне забезпечення сім'ї, побут вівся окремо, матеріальної допомоги один одному не надавали (а/с 14).

21.04.2016 між ПАТ «Трест Київміськбуд-6» та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу нежилого приміщення, згідно якого вона придбала нежиле приміщення АДРЕСА_1 вартістю 2 447 510 грн. При цьому в п. 4.4 вказано, що договір укладений за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_3 (а/с 30). Кошти на оплату за Договором виносились трьома платежами - 19.04.2016 - 603 000 грн., 20.04.2016 - 1 844 310 грн. шляхом перерахування з рахунку в ПАТ АКБ «Львів» та 21.04.2016 - 24 474 грн. шляхом перерахування з рахунку в ПАТ «Укргазбанк». Даних про те, що вказані рахунки були відкриті на ім'я ОСОБА_4 як приватного підприємця матеріали справи не містять.

В рішенні Солом'янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 р. про розірвання шлюбу не було визначено час, з якого сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, а зазначено лише, що сторони вже тривалий час не підтримують шлюбних стосунків (а/с 4).

Разом з тим, в зустрічному позові, який був поданий ОСОБА_4 31.03.2017, вона вказує, що за час перебування у шлюбі, спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_3 19.02.2016 уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» Договір про участь у Фонді фінансування будівництва за №20-1902/2016-3, об'єктом інвестування за яким є кв. №103 секція 2 буд. №38 по вул. Гарматній у м. Києві, сума внесених коштів - 673 152 грн., а 07.04.2016 уклав з Договір №М20-1902/2016-3 відступлення прав вимоги, за яким він (Довіритель) прийняв майнові права на об'єкт інвестування, що підлягає передачі в порядку та на умовах Договору участі у Фонді фінансування будівництва після завершення забудовником будівництва.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про поділ майнових прав за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва за №20-1902/2016-3, за умовами якого ОСОБА_3 було сплачено 673 152 грн. за період лютий-квітень 2016 р., ОСОБА_4 визнає, що у вказаний період сторони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Різниця у заробітній платі, яку отримував ОСОБА_3 та доході, який мала ОСОБА_4 протягом перебування у шлюбі, не може бути підставою для визнання придбаного нею як фізичною особою нежилого приміщення її особистою приватною власністю та виключення його з переліку спільного сумісного майна подружжя.

Посилання ОСОБА_4 на факт отримання нею у позику коштів в сумі 700 000 грн. від ОСОБА_7 також не можуть бути взяті до уваги як доказ придбання нею нежилого приміщення за особисті кошти, оскільки пояснення ОСОБА_4 з цього приводу є непослідовними та суперечливими. Договір №40.12.001328 про надання послуг у системі дистанційного обслуговування з ПАТ «АКБ «Львів» був укладений ОСОБА_4 тільки 18.04.2016, що свідчить про його відкриття не з метою заощаджень, а лише для здійснення оплати за придбання нежилого приміщення. В своїх поясненнях (а/с 20) вона вказувала, що її підприємницька діяльність приносила стабільний дохід, кошти для придбання нежилого приміщення вона збирала сама, і при цьому вказує, що всіх коштів, отриманих нею в якості доходу від підприємницької діяльності за 2014-2015 рр. в сумі 2 389 175 грн. їй не вистачало для придбання цього нерухомого майна і вона змушена була позичати кошти у ОСОБА_7 (а/с 21). При цьому в зустрічному позові вказує, що ОСОБА_3 вніс за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва за №20-1902/2016-3 гроші в сумі 673 152 грн., які є спільною сумісною власністю (а/с 47).

Також не можна визнати законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо визнання майнових прав на об'єкт інвестування по Ѕ частині за кожною із сторін. При вирішенні вимог про поділ майнових прав, які прийняв ОСОБА_3 (Довіритель) згідно Договору №М20-1902/2016-3 від 07.04.2016, слід враховувати, що ОСОБА_4 не є стороною за вказаним Договором, і питання про внесення змін до нього в частині Довірителя з третьою особою по справі - ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» не вирішувалось. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, є доцільним зарахувати Ѕ частину коштів, які були сплачені ОСОБА_3 за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва, як частку ОСОБА_4 в нежилому приміщенні та збільшити розмір її частки і визначити розмір часток сторін: ОСОБА_3 - 37/100, ОСОБА_4 - 63/100.

Вирішуючи питання про поділ земельних ділянок, які знаходяться в с. Андрїівка Макарівського району Київської обл., суд першої інстанції також припустився помилки та не врахував, що сторони по справі погоджувались на варіант виділення кожному з них земельних ділянок, які є рівними за площею, відповідно до якого ОСОБА_3 буде виділено земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, а ОСОБА_4 - земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2. Таким чином рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню і позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити основний та зустрічний позови та розділити спільне сумісне майно подружжя.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2017 р. скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 та позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_3 право власності на частку в розмірі 37/100 нежилого приміщення АДРЕСА_1 та земельну ділянку в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на частку розмірі 63/100 нежилого приміщення АДРЕСА_1 та земельну ділянку в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2 640 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 20 лютого 2018 року.

Головуючий

Судді