АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/421/18 Справа № 187/1177/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Іщенко І. М. Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, територіальної громади смт. Петриківка в особі Петриківської селищної ради, третя особа: Петриківська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним заповіту, застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на самочинне будівництво, в тому числі в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5, територіальної громади смт. Петриківка в особі Петриківської селищної ради, третя особа: Петриківська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним заповіту, застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на самочинне будівництво, в тому числі в порядку спадкування за законом - відмовлено в повному обсязі (а.с.141-146).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з відповідачки ОСОБА_5 понесені ним судові витрати (а.с.152-155).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно заповіту 20 травня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за №1029, подружжя: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 склали заповіт подружжя, згідно з яким належний їм житловий будинок з господарчими будівлями та земельну ділянкою в АДРЕСА_1 та все майно в будинку, заповіли в рівних долях ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (том 1 а.с.201).

Згідно рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року, що набрало законної сили, судом визнано недійсним заповіт подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, складений та посвідчений 20 травня 2005 року (зареєстрований в реєстрі за № 1029) в частині розпорядження земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, третя особа Петриківська державна нотаріальна контора, відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання факту укладення заповіту особою, яка не мала на це право та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, треті особи приватний нотаріус ДНО Шульдіна Т.В. та Петриківська державна нотаріальна контора, задоволено частково. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_6, складений та посвідчений 17 серпня 2011 року (зареєстрований в реєстрі за № 3578) в частині розпорядження житловим будинком із господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок та господарчі будівлі, що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 42,8 кв.м., із них житлової - 18,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю В-1, вбиральні Г-1 та колодязю і огорожі, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за заповітом подружжя ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, складений та посвідчений 20 травня 2005 року (зареєстрований в реєстрі за № 1029).В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання факту укладення заповіту особою яка не мала на це право та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, треті особи приватний нотаріус ДНО Шульдіна Т.В. та Петриківська державна нотаріальна контора, відмовлено (том 1 а.с.30-33).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 15.08.2015 року, ОСОБА_5 є власником житлового будинку та господарчих будівель, що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 42,8 кв.м. із них житлової - 18,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю В-1, вбиральні Г-1 та колодязю і огорожі, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.10-11).

Згідно інформаційної довідки витягу з Державного реєстру речових прав від 15.08.2015 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1496 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с.10-11).

В судовому засіданні в суді першої інстанції були оглянуті технічні паспорти на будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 від 06.06.2003 року, 25.03.2013 року та від 06.10.2016 року. З технічного паспорту, виготовленого 06.10.2016 року вбачається, що порівняно з 2003 роком будинок А-1 змін не зазнав. В 2006 році самовільно збудований тамбур б-1 у літній кухні Б-1. Крім того, наявні збудовані у 2006 році нові об'єкти - навіс Д-1, вбиральня Є-1.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорюваний заповіт подружжя від 20 травня 2005 року в момент його посвідчення, в частині розпорядження житловим будинком з господарчими будівлями в АДРЕСА_1, складений у відповідності до законодавства та підстави для визнання його недійсним відсутні.

Також суд першої інстанції зазначив, що посилання позивача на вимоги ст. 376 ЦК України та на правову позицію ВСУ (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 р. у справі № 6-130цс13), як на підставу своїх вимог, не має під собою юридичного підґрунтя, оскільки дана норма законодавства встановлює заборону спадкодавцям та спадкоємцям набувати право власності на самочинно збудоване майно, але жодним чином не забороняє спадкодавцю включати його до заповіту. Наявність самочинно збудованого спадкового майна на час відкриття спадщини не може бути підставою недійсності самого заповіту, оскільки законодавство не передбачає перевірку наявності складу майна, що заповідається.

Щодо твердженням позивача, що спірний житловий будинок є самочинно збудованим, у зв'язку з чим не може бути об'єктом спадкування, суд першої інстанції зазначив, що норми ст. ст. 186, 380, 381 ЦК України вказують на те, що господарсько-побутові будівлі, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі, як на окремі об'єкти, визнаватися не може. Дане твердження відповідає висновкам, які міститься у листі Верховного Суду України від 01.07.2013 "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ".

Отже, господарські будівлі, що розташовані в межах садиби та призначена безпосередньо для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою (обслуговування житлового будинку), є приналежністю головної речі - житлового будинку, а тому не являються самостійною нерухомою річчю (об'єктом) для надання послуг технічної інвентаризації та державної реєстрації права власності.

Як встановлено в судовому засіданні в суді першої інстанції, зокрема з порівняльного аналізу технічних паспортів на спірний будинок від 06.06.2003 року, 25.03.2013 року та від 06.10.2016 року, будинок А-1, тобто головна річ, змін не зазнав. Наявність самовільно збудованого у 2006 році тамбуру б-1 у літній кухні Б-1 та побудови нових об'єктів - навісу Д-1, вбиральні Є-1, які є приналежністю головної речі, не свідчать про те, що головний об'єкт - житловий будинок є самочинно збудованим та не може бути об'єктом права власності та спадкування.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність підстав визнання заповіту подружжя від 20 травня 2005 року недійсним. У зв'язку з відмовою у визнанні заповіту недійсним, суд зазначив, що підстави в задоволенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване майно в порядку спадкування за законом та стягнення з відповідача судових витрат також відсутні

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Позивач просив визнати заповіт подружжя недійсним в частині розпорядження житловим будинком та застосувати наслідки його недійсності, обґрунтовуючи свій позов в тому числі тим, що на момент відкриття спадщини, після смерті батька позивача, в порушення вимог ч. 4 ст. 1236 ЦК не перевірялась чинність заповіту щодо складу спадщини.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2013 року вже перевірено правомірність заповіту та відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_4 безпосередньо в частині визнання недійсним заповіту подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, складеного та посвідченого 20 травня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1029, за яким подружжя заповіло належний їм житловий будинок з господарчими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 в рівних долях ОСОБА_8 та ОСОБА_5, заповіт відповідає вимогам ст. 1247, 1248 ЦК України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Згідно ч.1 ст.1257 ЦК України, нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала права на це майно, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (ст.ст. 1247, 1248 ЦК).

Колегія суддів звертає увагу, що обов'язок щодо перевірки нікчемності заповіту покладений на нотаріуса (ч.4 ст.1236 ЦК). Якщо нотаріус при відкритті спадщини встановить, що заповіт є нікчемним, він відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо ж дії нотаріуса не відповідають нормам Закону, тоді є можливість оскаржити їх у судовому порядку.

Отже враховуючи зазначені вимоги закону та підстави, які обрані позивачем щодо визнання частково недійсним заповіту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Однак, рішення має містити обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв'язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне відповісти на інші доводи апелянта.

Щодо посилання в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами ст..376 ЦКУкраїни (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" .

Відповідно до зазначеної постанови, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч.1 ст. 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

За змістом зазначених роз'яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із ч. 3, 5 ст. 376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (ст.. 1216, 1218 ЦК).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (ч. 3, 5 ст. 376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.

Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до ч. 3, 5 ст. 376 ЦК є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм ст..1216, 1218 ЦК.

Зазначене право може бути реалізовано також у порядку процесуального правонаступництва на будь-якій стадії цивільного процесу (ст. 55 ЦПК), якщо спадкодавець звернувся до суду із відповідним позовом, проте помер.

Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема:

- рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови;

- ступінь готовності самочинного будівництва;

- чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб;

- в якому році було зведено самочинні будівлі;

-відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам;

- наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності;

- якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у господарській книзі сільської ради.

Самочинно реконструйований будинок, якщо порушено вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК, не створює право власності у спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється:

- оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними;

- по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

При вирішенні справи суд правильно дійшов висновку про від відсутність підстав для визнання права власності за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом на самочинно збудоване домоволодіння зі спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність до цього часу інформації в діючому електронному державному реєстрі речових прав про нерухоме майно та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на спадковий будинок за померлим батьком в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (колишній електронний реєстр органів БТІ), як не скасованої. З січня 2013 року реєстр органів БТІ-Реєстр прав власності на нерухоме майно - є складовою архівною частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, містить тільки архівні дані, не є діючим, є закритою базою, в яку неможливо внести зміни, тим більше про скасування права власності.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: