Справа № 357/6258/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним позовом 06.06.2017 року мотивуючи тим, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 03.08.2001 року, який зареєстровано у реєстрі за № 20 2836, їй належить частина житлового будинку № АДРЕСА_1. Вказані частина будинку в цілому має 50,3 кв.м. загальної площі, на якій на реєстраційному обліку перебувають її дочки: ОСОБА_2 з 2005 року, ОСОБА_3 з 2009 року та онука ОСОБА_4 з 2010 року. Однак відповідачі вже більше року у вказаному будинку не проживають, їх особистих речей у ньому не має, обов'язки члена сім'ї пов'язані з утриманням будинку, оплатою житлового приміщення та сплатою комунальних платежів не виконують. Будь - яка домовленість між нею та відповідачами щодо збереження за ними права користування житловим приміщенням терміном більше ніж один рік відсутня. Окрім цього, факт їх реєстрації в будинку створює для неї ряд незручностей, а саме тягар сплати комунальних послуг, неможливість оформити субсидію, відповідачі отримали кредити у банках і їх не сплачують, а на її адресу приходять листи з претензіями про сплату заборгованості, що негативно впливає на її стан, підіймається тиск, адже вона не може на них вплинути і змусити їх сплатити борги банкам. Оскільки відповідачі не проживають у будинку більше року вважає можливим визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в порядку ст.ст. 391, 405 ЦК України та ст. 150 ЖК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, просила вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти його задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні та пояснила, що проживала у будинку до літа 2017 року, а потім позивач створила нестерпні умови проживання, що змусило її разом із ОСОБА_4 залишити будинок. До виселення із будинку вони сплачували за комунальні послуги та проводили у будинку ремонтні роботи, тому твердження позивача безпідставні.

Представник відповідача ОСОБА_3, адвокат за договором, ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та зазначив, що позивач звернулась до суду з даним позовом безпідставно, оскільки з моменту виселення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до моменту подачі позову до суду не пройшов рік визначений ст. 405 ЦК України, крім того, вони виселились і будинку в примусовому порядку в зв'язку з неприязними відносинами із позивачем, вона змусила їх залишити будинок, отже вони не проживають у будинку з поважних причин. До моменту їх виселення відповідачі сплачували комунальні платежі та проводили у будинку ремонтні роботи. Тому, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з' явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов не визнає, та значила, що позивач створила неприязні умови для проживання, що є поважною причиною не проживання у будинку, просила відмовити у задоволенні позову, крім того, іншого житла вона не має.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, з матеріалів справи ( а.с. 6-10) вбачається, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 03.08.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2- 2836 та зареєстрованого у Білоцерківському МБТІ 06.09.2001 року за № 1869, та 28.03.2003 року зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності 11/30 частини житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно із актом № 532/1 від 23.11.2016 року ( а.с. 31), складеного власником квартири та сусідами: ОСОБА_9, ОСОБА_10, засвідченого начальником ЖЕК № 6, за вказаною адресою зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_11.

Згідно із довідкою Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 26.05.2017 року № 1479 ( а.с. 21), у вказаному житловому приміщенні зареєстровані та проживають 5 членів сім'ї: з 11.09.2001 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 29.09.2005 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 08.12.2009 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 16.03.2010 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 24.12.2010 року ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Позивач обґрунтовуючи вимоги зазначала про те, що факт реєстрації відповідачів у будинку створює для неї ряд незручностей, а саме тягар сплати комунальних послуг, неможливість оформити субсидію, відповідачі отримали кредити у банках і їх не сплачують, а на її адресу приходять листи з претензіями про сплату заборгованості, що негативно впливає на її стан, підіймається тиск, адже вона не може на них вплинути і змусити їх сплатити борги банкам.

Так, з матеріалів справи ( а.с. 39-58) вбачається, що на адресу: АДРЕСА_2, відповідачам: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надходять листи щодо невиконання умов кредитних договорів, з попередженнями про сплату заборгованості за договорами та повідомленнями про звернення до правоохоронних органів з приводу несплати ними боргу, однак дані докази підтверджують лише факт невиконання відповідачами зобов'язань за кредитними договорами, а доказів, які б підтверджували зв'язок між даними листами та здоров'ям позивача до суду не надано, як і не підтверджено, яким чином вини порушують права позивача щодо володіння, користування та розпорядження майном.

З наданих позивачем квитанцій ( а.с. 62-67), вбачається, що особові рахунки за адресою: АДРЕСА_2, відкриті на ім'я ОСОБА_1, яка сплачує кошти за надані комунальні послуги з урахуванням субсидії.

Також, позивачем надано до суду фотокопії житлового приміщення ( а.с. 68-85), однак суд не приймає їх до уваги, оскільки вони не містять інформації щодо предмету доказування, на них відсутні відомості щодо дати фотознімків та місця фотозйомки.

З висновку Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 02.10.2017 року ( а.с. 134-135), вбачається, що 25.09.2017 року позивач звернулась до поліції із заявою про те, що її дочка ОСОБА_3 вимагала у неї переоформлення права власності на її квартиру на її ім'я та погрожувала, що з квартири забере вікна та двері, 27.09.2017 року позивач звернулась із заявою про те, що її дочка ОСОБА_3 без її відома встановила котел для опалювання, при цьому забрала належний їй котел, який знаходився на його місці, також вона забрала встановлений нею паркан, не поставивши при цьому на своє місце попередній паркан, та погрожувала забрати встановлені нею вікна та двері. В свою чергу ОСОБА_3 пояснила, що до початку 2017 року проживала за вказаною адресою разом із матір'ю, але після нового року мати її вигнала, на момент проживання вона встановила новий паркан, двері та вікна за власний рахунок, оскільки вважала, що вона буде там проживати, однак оскільки мати її вигнала та подала до суду про зняття її з реєстрації, вона забрала встановлений нею паркан та повідомила, що забере й інші речі, які встановлювала. Вікна та двері забирати не збиралась, а лише хотіла, щоб ставлення матері до неї та сестер змінилось. Позивачу було рекомендовано звернутись до суду для вирішення порушених у заяві питань.

З висновку Білоцерківського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 05.10.2017 року ( а.с. 136), вбачається, що 20.09.2017 року позивач звернулась до поліції із заявою проте, що її дочка ОСОБА_3 хоче забрати паркан, який остання встановлювала. В свою чергу ОСОБА_3 пояснила, що у період з 01.04.2016 року по 05.10.2016 року вона була зареєстрована та проживала у матері, а у жовтні 2017 року відбудеться судове засідання з приводу її виселення із помешкання матері, тому вона вирішила зняти на подвір'ї паркан, який особисто встановлювала в 2012 році. Позивачу було рекомендовано звернутись до суду для вирішення порушених у заяві питань.

Також, з матеріалів справи ( а.с. 139-152) вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в період з 2012 року по 2015 рік закуповували будівельні матеріали, двері та вікна, які були використані та встановлені за адресою: АДРЕСА_2, що узгоджується з показами свідка ОСОБА_7 та визнається позивачем.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт, що ОСОБА_2 не проживає у будинку більше п'яти років без поважних причин, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у будинку з жовтня 2016 року, оскільки між ними та позивачем склались неприязні відносини, відбувся скандал і вони вимушені були залишити житлове приміщення.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані у спірному житловому приміщенні, як члени сім'ї позивача, ОСОБА_2 не проживає у будинку без поважних причин більше року, що підтвердила у заяві від 05.01.2018 року ( а.с. 122), а відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не проживають у будинку з жовтня 2016 року та залишили житлове приміщення з поважних причин, а саме в зв'язку з неможливими умовами проживання та неприязними відносинами між ними та позивачем.

Таким чином, позов в частині визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № АДРЕСА_2, підлягає до задоволення.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем не доведено в судовому засіданні позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку № АДРЕСА_2, обставини викладені в позові спростовуються наданими доказами та показами свідків, про що зазначено вище в рішенні, крім того, позивач звернулась до суду з даними позовом 06.06.2017 року, а відповідачі залишили житлове приміщення в жовтні 2016 року, отже пройшло менше року, встановленого ч.2 ст. 402 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 довела в судовому засіданні обставини, в підтвердження того, що вона та ОСОБА_4 приймали участь в утриманні будинку шляхом проведення певних ремонтних робіт, заміни вікон, дверей та встановленні котла, та довела, що вони не проживають у будинку менше року з причин незалежних від них, оскільки між ними та позивачем склались неприязні відносини в зв'язку з чим спільне проживання виявилось неможливим.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог щодо визнання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку № АДРЕСА_2, не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, за рахунок відповідача компенсуються витрати позивача пропорційно до задоволених вимог, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються судові витрати у справі в розмірі 213,33 грн.

Керуючись ст.ст. 15,16, 319, 391, 402 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 12, 76 - 81, 223, 258, 259, 264 - 265, 268, 315, 355 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 213,33 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя О. В. Бондаренко