РІШЕННЯ

Іменем України

15 березня 2018 р. Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді - Омельченко І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Логвиненко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кобеляки цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, ПАТ «Марфін Банк» звернувся до суду із позовом, в якому зазначає, що 12 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк») укладено кредитний договір № 00355/RP6 про надання кредиту у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 57171 доларів США, з яких 39918 доларів США - на споживчі потреби, а 17253 доларів США на сплату страхових платежів. Термін погашення кредиту - 11 червня 2015 року. Крім цього, договором передбачено сплату відсотків за користування кредитом в розмірі 12,5 відсотків річних на суму залишку заборгованості за Кредитом. 12 червня 2008 року Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 39918 доларів США, однак останній не виконав зобов`язання покладені на нього Кредитним договором, не сплатив кредит та відсотки за його користування, внаслідок чого утворилась заборгованість за користування кредитом в сумі 15394,88 доларів США та 316338,44 грн., які позивач прохає суд стягнути з ОСОБА_1

Крім цього, ПАТ «Марфін Банк» прохає суд стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору.

17.11.2015 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання вищевказаного Кредитного договору недійсним. В поданому позові ОСОБА_1 зазначив, що при укладенні Кредитного договору ВАТ «Морський транспортний банк» діяв з використанням нечесної підприємницької діяльності, оскільки не надав позичальнику інформацію стосовно умов кредитування, що призвело до укладення договору на невигідних для ОСОБА_1 умовах. Крім цього, у договорі не виконано реального розрахунку сплати за кредитом, відсутня загальна сума кредиту. Так, у тексті договору зазначено, що щомісячна оплата кредиту має становити 722,47 доларів США, а в Додатку № 1 до Кредитного договору (в розрахунку) щомісячна сплата має становити 203,67 доларів США. Таким чином, Банк ввів ОСОБА_1 в оману, що вплинуло на рішення останнього щодо доцільності отримання кредиту. Крім цього, Банк не повідомив споживача про реальну процентну ставку та суму абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), хоча ці показники мають бути істотними умовами Кредитного договору. Також, ОСОБА_1 зазначив, що умова договору про те, що Позичальник зобов`язується сплатити комісію за надання Кредиту в розмірі 0,5 відсотків від суми кредиту суперечить вимогам чинного законодавства. Крім цього, Банком порушено вимоги про надання повної та всебічної інформації Споживачу про валютні ризики. Всі зазначені вище обставини ОСОБА_1 вважає порушенням законодавства, адже в Кредитному договорі відсутні всі істотні умови, передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому прохає суд визнати Кредитний договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

Ухвалою суду від 14.12.2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Марфін Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору прийнято до спільного розгляду з позовом публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач, ОСОБА_1 та його представник, ОСОБА_3, в судовому засіданні підтримали поданий ОСОБА_1 позов та заперечували проти задоволення позовних вимог ПАТ «Марфін Банк».

Представник ПАТ «Марфін Банк», Кіндяк О.І., в судовому засіданні підтримав поданий ПАТ «Марфін Банк» позов та заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 Крім цього, вказав, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з позовом про захист прав споживачів. Крім того зазначив, що договір відповідає вимогам чинного законодавства, в ньому дотримані всі істотні умови, з якими погодився ОСОБА_1, а тому прохав відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 12 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір 00355/RP6 (т.1 а.с.9-11).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Банк зобов`язався надати Позичальникові кредитні кошти, шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний (картковий) рахунок Позичальника з 12 червня 2008 року по 11 червня 2015 року, включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на суму 57171 доларів США на наступні цілі: 39918 доларів США на придбання автомобіля та 17253 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п. 2.1.3 та 2.2.27 Даного Договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних за фактичний період користування Кредитом на суму залишку заборгованості за Кредитом та разової комісії в розмірі 0,5 % від суми кредиту. Періодом сплати вважати період з «26» по останній робочий день кожного місяця.

Позичальник зобов`язувався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в цьому договорі, повернути Банку Кредит, сплатити відсотки за користування Кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, що передбачені умовами цього Договору, а також здійснювати погашення заборгованості за цим Договором в наступному порядку: щомісяця, починаючи з другого місяця кредитування в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 722,47 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту та відсоткам. Вартість Кредиту, супутніх послуг, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань Позичальника зазначена в відповідному розрахунку (Додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним договором виступає Договір поруки № 00413-СР6 від 12.06.2008 року, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за Договором.

Із Додатку № 1, який відповідно до Кредитного договору є невід`ємною його частиною, та не вбачається, що ОСОБА_1 12.06.2008 року отримав кредит в сумі 39918 доларів США. Термін користування кредитом 84 місяці. Номінальна процентна ставка 12,5 % річних. Погашення основної суми кредиту та процентів має відбуватись щомісяця. В наданому розрахунку проведено порядок погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом. Загальний розмір погашення за Кредитним договором, становить 74846 доларів США (а.с.13).

Із досліджуваного розрахунку також вбачається, що 11 місяців на рік ОСОБА_1 має сплачувати 203,67 доларів США, а кожен 12-й місяць сума сплати становить 2668,18 доларів США, що спростовує доводи останнього з приводу того, що він був впевнений щось весь період має сплачувати 203,67 долари США, та якби одразу знав, що це була більша сума ( зокрема та, що зазначена в Кредитному договорі), то можливо б не укладав договору.

Правонаступником відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк» є публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (а.с.28-30).

Із письмових повідомлень, направлених ПАТ «Марфін банк» ОСОБА_1 вбачається, що останній не виконував передбачені Кредитним договором умови, про що 29.06.2010 року, 10.01.2013 року та 23.04.2015 року повідомлявся та попереджувався про необхідність виконання умов Договору та розміру заборгованості по кредиту, в тому числі заборгованості по відсоткам та розміру пені (а.с.20-23). Вказані обставини спростовують твердження ОСОБА_1 про його необізнаність щодо реального розміру заборгованості та відсотків за користування кредитом до подачі позову ПАТ «Марфін банк» до суду.

Таким чином, суд вважає, що твердження ОСОБА_1 з приводу того, що при укладенні Кредитного договору Банк ввів його в оману, зазначивши в розрахунку щомісячне погашення суми боргу в меншому розмірі, ніж який вказано в Кредитному договорі, та відсутність реальної процентної ставки по кредиту, спростовується тим, що хоч Вказані документи різняться змістом щодо порядку сплати щомісячного платежу, однак мають однаковий термін дії, чітко визначену відсоткову ставку процентів. Крім цього Додаток № 1 містить суму, яку ОСОБА_1 має сплатити за укладеним Кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановленні статтею 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, укладаючи Кредитний договір сторони обумовили всі істотні його умови, та взяли на себе обов`язки по його виконанню, що засвідчили своїми підписами.

Крім цього, суд вважає, що обізнаність ОСОБА_1 про всі істотні умови договору свідчить той факт, що з 2008 року він проводив оплату за Кредитним договором, придбав автомобіль за Кредитні кошти та з 2008 року й по даний час ним користується.

Відсутність підпису ОСОБА_1 на умовах кредитування та надання кредиту на придбання автомобіля не свідчить про відсутність в Кредитному договорі істотних умов та не є підставою для визнання його недійсним.

Так, з змістом ст.ст. 11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема встановлення обов'язкових для споживача умов, з яким він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним.

Судом встановлено, що спірний Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли всіх істотних умов договору, ОСОБА_1 в подальшому виконував укладений договір, його умови не змінені, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність в умовах Кредитного договору грошового виразу абсолютного значення кредиту суд не бере до уваги, оскільки п.2.3 Кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в межах кількості пунктів, на яке збільшилась облікова ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Таким чином, вказати у грошовому еквіваленті абсолютного значення кредиту Банк не мав змоги, оскільки можливість зміни залежить від третіх осіб.

При вирішення даного спору, суд не бере до уваги висновок судово-економічної експертизи № 821 від 15.01.2018 року, оскільки висновок експерта є не чітким, при його складенні використані не всі дані Кредитного договору та його додатку ( зокрема із висновку експерта вбачається, що щомісячний платіж згідно Додатку 1 становить 203,67 доларів США, та на підставі цих даних проведено розрахунки, хоча з Додатку № 1 вбачаються і інші суми коштів, які ОСОБА_1 мав сплачувати, які у висновку не враховані). Крім цього, мотивувальна частина висновку є однією частиною, та не зрозуміло яким чином експерт дійшов висновку по кожному із поставлених на експертизу запитань.

Таким чином, суд вважає що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Із наданого суду розрахунку вбачається, що станом на 18.09.2015 року за ОСОБА_1 значиться заборгованість по кредитному договору № 00355/RP6 від 12.06.2008 року на загальну суму 15394,88 доларів США із яких:

- заборгованість по кредиту - 12334,91 доларів США;

- заборгованість по відсоткам - 3059,97 грн.,

а також заборгованість по пені - 283287,65 грн. та заборгованості по штрафу - 33050,79 грн. (а.с.3).

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання, а в ч.1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Разом з тим, судом також враховується, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, зокрема, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України); пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Таким чином, неустойка (штраф або пеня) є санкцією за порушення боржником грошового зобовязання і є видом матеріальної відповідальності.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, а також відповідно до статті 549 ЦК України, згідно якої штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності (неустойки), а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення прострочення виконання грошових зобовязань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. При таких обставинах суд не вбачає підстав для покладення на відповідача одночасно зобовязання і по сплаті штрафу і пені.

Суд не вбачає підстав для відмови у позові щодо стягнення пені, оскільки встановлено, що дійсно відповідач порушив умови договору і допустив прострочення у грошових зобов`язаннях і наявність заборгованості за кредитними зобов`язаннями по сплаті тіла кредиту і відсотків за користування кредитом, що є підставою для нарахування пені за весь час прострочення. Розрахунки пені приведені і відповідають умовам договору, відповідачем не оспорені і судом приймаються до уваги як достовірні. Суд не вбачає передбачених законом підстав для зменшення пені, або для звільнення відповідача від зобов`язань по сплаті пені за неналежне виконання ним грошових зобов`язань по поверненню кредиту і по сплаті відсотків за користування кредитом. Тому позовні вимоги в цій частині суд задовольняє.

Щодо штрафу, то при наведених вище підставах і враховуючи закон, що регулює спірні правовідносини, а також виходячи з наведених позивачем у позовній заяві обґрунтувань і мотивування стягнення штрафу, розглядаючи справу лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі лише поданих доказів, дотримуючись принципу диспозитивності і рівності сторін, суд не вбачає підстав для стягнення нарахованих позивачем штрафів. В цій частині у позові слід відмовити.

Таким чином, із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» слід стягнути заборгованість за кредитом, відсоткам та пенею.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Марфін Банк» при подачі позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 9822,77 грн. ( сума позову складала 654851,28 гривень) , однак позов задоволено частково ( на суму 621800,50 грн.), тому з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» слід стягнути судовий збір в сумі 9327 грн.

Керуючись ст.ст 12, 141, 259, 263 ЦПК України, ст.ст. 215, 526, 549, 612, 625 - 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд -

УХВАЛИВ:

Позов публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 на користь публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» заборгованість за Кредитним договором № 00355/RP6 від 12 червня 2008 року в сумі 15 394,88 доларів США ( п'ятнадцять тисяч триста дев'яносто чотири долари США та вісімдесят вісім центів) та 283287,66 грн. (двісті вісімдесят три тисячі двісті вісімдесят сім гривень шістдесят шість копійок), з яких

- 12334,91 долар США - поточна заборгованість за наданим Кредитом;

- 3059,97 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків;

- 228818,66 грн. - заборгованість за пенею за несплату кредиту;

- 54469,00 грн. - заборгованість за пенею за несплату процентів за користування кредитом.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 на користь публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» сплачений при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 9327 гривень.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Кобеляцький районний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя