Справа № 569/6427/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Глотовій П.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

представника КП БТІ ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання правочину фіктивним та скасування реєстрації права власності на приміщення, -

Встановив:

23 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання правочину фіктивним та скасування реєстрації права власності на приміщення, в якому просить договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі і датований 12.10.2010 року визнати фіктивним та скасувати реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на виробниче приміщення, загальною площею 559,1 кв.м., що знаходиться на вул..Курчатова, 36 в м.Рівному.

В обгрунтування позову вказує, що 11.04.2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області за його зверненням було винесено постанову про порушення кримінальної справи № 1/474-10 відносно ОСОБА_6 за фактом заволодіння чужим майном, або правом на майно шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало шкоду потерпілому у великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Постановою слідчого від 12.05.2010 року він визнаний потерпілим в кримінальній справі. Після проведення будівельно-технічної експертизи, за результати якої було встановлено дійсну вартість належного йому майна, яким незаконно заволоділа ОСОБА_6 З метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, постановою слідчого від 18.12.2010 року на все майно обвинуваченої ОСОБА_6 було накладено арешт. Відповідне обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 03.02.2011 року (№10791432). Крім того, ОСОБА_6 обвинувачувалася у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.27, ст..386 КК України, яке полягало у перешкоджанні зявленню свідка до органів досудового слідства, примушуванні свідка, потерпілого до відмови від давання показань шляхом погрози насильством, і у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, яке полягало у відчуженні майна, на яке накладено арешт. Вказує, що ироком Рівненського міського суду від 25.06.2013 року ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі та конфіскації майна. У предявленому їй обвинуваченні за ч.3 ст.27, ст..386 КК України ОСОБА_6 виправдана за недоведеністю участі у вчинені злочину, а у предявленому їй обвинувачені за ч.1 ст.388 КК України виправдана за відсутністю в діянні складу злочину. При цьому, виправдальний вирок в частині її дії по відчуженню майна, на яке накладено арешт винесених з тих підстав, що слідча не наклала арешт на конкретне майно, не описувала його, на відповідальне зберігання ОСОБА_6 не передавала, і не попереджувала ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за відчуження арештованого майна. Також вказаним вироком було частково задоволено його цивільний позов до ОСОБА_6 про стягнення шкоди, стягнуто матеріальну шкоду в сумі 892723 грн. та моральну - 50000 грн. Оскільки ОСОБА_6 достеменно знала і про порушену проти неї справу і про його майнові притензіїї в цій справі до неї, вона всілякими заходами намагалася позбутися свого нерухомого майна. Оскільки ж зробити це шляхом укладення нотаріально посвідченого договору вона не могла, через наявність зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна обтяження, вона вдалася до хитрощів. І відчужила майно через укладення фіктивного договору в простій письмовій формі «заднім числом» з визнанням його дійсним через суд. Про спрямованість її наміру свідчить та обставина, що постанова слідчого про арешт нерухомого майна винесена 18.12.2010 року, а позов про визнання договору дійсним поданий до суду 22.03.2011 року. Вказує, що після того, як він випадково дізнався про судове рішення Рівненського міського суду від 11 квітня 2011 року №2-3385/11, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу виробничого приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул.. Курчатова, 36 в м. Рівному , укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 (продавець) і ОСОБА_3 (покупець) та визнано право власності ОСОБА_3 на виробниче приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул.. Курчатова, 36 в м. Рівному, він оскаржив його в апеляційному порядку Однак ухвалою судді Апеляційного суду Рівненської області від 02 листопада 2012 року наведенні ним в апеляційній скарзі та заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження від 20 серпня 2012 року причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції визнано неповажними, а ухвалою 18 грудня 2012 року йому відмовлено у відкритті апеляційного провадження в даній справі. Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2015 року йому було поновлено строк на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2012 року, а ухвалою 25 листопада 2015 року його касаційну скаргу відхилено. Ухвалою Верховного Суду України від 14 січня 2016 року його заяву про перегляд рішення Рівненського міського суду від 11 квітня 2011 року №2-3385/11, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 02 листопада 2012 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року йому було повернуто. Вважає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є фіктивним.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином про причини неявки суд не повідомла.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши наявні у справі докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідності до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інші актам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який необхідно установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

У відповідності до положень ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюється законами.

Судом встановлено, що 11.04.2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області було винесено постанову про порушення кримінальної справи № 1/474-10 відносно ОСОБА_6 за фактом заволодіння чужим майном, або правом на майно шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало шкоду потерпілому у великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Постановою слідчого від 12.05.2010 року ОСОБА_1 визнаний потерпілим в кримінальній справі.

Постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області про перекваліфікацію дій особи, яка вчинила злочин від 03 грудня 2010 року дії ОСОБА_6 було перекваліфіковано на ч.4 ст. 190 КК України. ОСОБА_6 ознайомлена з даною постановою 13.12.2010 року, про що свідчить її підпис.

З метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, постановою слідчого від 18.12.2010 року на все майно обвинуваченої ОСОБА_6 було накладено арешт. Відповідне обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 03.02.2011 року (№10791432).

Вироком Рівненського міського суду від 25.06.2013 року ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі та конфіскації майна. Також вказаним вироком було частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення шкоди, стягнуто матеріальну шкоду в сумі 892723 грн. та моральну - 50000 грн.

12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 (продавець) і ОСОБА_3 (покупець) в простій формі укладено договір купівлі-продажу виробничого приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул. Курчатова, 36 в м. Рівному.

Рішення Рівненського міського суду від 11 квітня 2011 року (справа№2-3385/11) визнано дійсним договір купівлі-продажу виробничого приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул.. Курчатова, 36 в м. Рівному , укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_6 (продавець) і ОСОБА_3 (покупець) та визнано право власності ОСОБА_3 на виробниче приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул. Курчатова, 36 в м. Рівному. Вказане рішення набрало законної сили.

З дослідженого змісту протоколу судового засідання у цивільній справі (№2-3385/11) убачається, що питання про перебування, або не перебування обєкту цивільного позову виробничого приміщення загальною площею 559,1 кв.м., що по вул. Курчатова, 36 у м. Рівне, належного ОСОБА_6 під забороною або арештом судом не досліджувалось. Хоча на час винесення рішення за постановою слідчого від 18.12.2010 року на все майно обвинуваченої ОСОБА_6 було накладено арешт. Відповідне обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 03.02.2011 року (№10791432).

На час вчинення правочину згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 20298212 від 19.09.2008 року виданого КП РМБІ за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на виробниче приміщення (літ. «А1») загальною площею 529,6 кв.м, яке знаходиться на вул. Курчатова, 36 в м. Рівному, в договорі від 12 жовтня 2010 року цей обєкт вказаний загальною площею 559,1 кв.м. Вказані розбіжності судом також не досліджувались.

Згідно з положеннями п.24 постанови Пленуму Верховного Суд України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-1873 цс16, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Обставина визнання правочину фіктивним також підтверджується і заявою яка подана ОСОБА_6 до Начальника РМ БТІ 09.02.2011 року про проведення поточної інвентаризації виробничого приміщення по вул. Курчатова,36 та виготовлення технічного паспорту, цим підтверджується, що ОСОБА_6 після укладення спірного договору і надалі користувалась вказаним приміщенням.

З постанови Апеляційного суду Рівненської області від 25 січня 2018 року убачається, що станом на дату ухвалення рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 квітня 2011 року у справіі № 2-3385/11 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності за ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно було накладено обтяження, а саме арешт , на підставі постанови ст.. слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_7 від 18 грудня 2010 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Таким чином, немає правових підстав вважати, що позивач є законним власником виробничого приміщення, що знаходиться за адресою: вул.. Курчатова, 36 в м. Рівне, оскільки на дату визнання за ним права власності, у єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна вже було зареєстроване обтяження такого майна.

Згідно постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року убачається, що на момент прийняття рішень Рівненським міським судом від 08 лютого 2011 року у справі за № 2-2005/2011 і від 11 квітня 2011 року справі за № 2-3385/11 ОСОБА_6 було відомо про накладений арешт постановою старшого слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_7 від 18 грудня 2010 року на належне їй майно та мала змогу повідомити про даний факт свого представника ОСОБА_8 А це означає, що при розгляді Рівненським міським судом справ за № 2-2005/2011 і за № 2-3385/11 стороною відповідача ОСОБА_6 неналежним чином було виконано вимоги статті 27 Цивільного процесуального кодексу України в частині не повідомлення суду факту наявності арешту.

Відповідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, як встановлено судами ОСОБА_6 знала про арешт її майна слідчим, тому саме з цих підстав нею було укладено договір у письмовій формі, та умисно не повідомлено про зареєстроване обтяження свого представника який брав участь у суді при розгляді справи про визнання договору-купівлі продажу дійним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, у даному судовому провадженні не підлягають доказуванню обставини, встановлені постановою Апеляційного суду Рівненської області від 25 січня 2018 року у справі569/2742/16-ц та постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року у справі № 817/985/17.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимог про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна (виробниче приміщення літ. «А-1», загальною площею 559,1 кв.м, за адресою вул. Курчатова, 36 в м. Рівне) укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі і датований 12.10.2010 року - визнати недійсним (фіктивним), оскільки під час його вчинення особи знали, що після укладення даного договору не настануть правові наслідки.

Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації за ОСОБА_3 права власності на виробниче приміщення, загальною площею 559,1 кв.м., що знаходиться по вул. Курчатова,36 в м. Рівне, то суд зазначає наступне.

Згідно постанови Рівненського окружного адміністративного суд від 13 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року визнано протиправним та скасовано запис про державну реєстрацію права власності вчинений державним реєстратором за №15292111 від 07.07.2016 року про право власності на виробниче приміщення загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться за адресою вул. Курчатова, 36 в м. Рівне за ОСОБА_3, тому в задоволені даної позовної вимоги потрібно відмовити.

Також, суд звертає увагу на ту обставину, що реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на виробниче приміщення, загальною площею 559,1 кв.м., що знаходиться по вул. Курчатова,36 в м. Рівне було здійснено комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» однак по вказані справі дана особа є в якості третьої особи, і в даному випадку неможливо предявляти дану позовну вимогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання правочину фіктивним та скасування реєстрації права власності на приміщення - задовольнити частково.

Договір купівлі продажу нерухомого майна (виробниче приміщення літ. «А-1», загальною площею 559,1 кв.м, за адресою вул. Курчатова, 36 в м. Рівне) укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі і датований 12.10.2010 року - визнати недійсним (фіктивним).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 551.21 гривня.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 березня 2018 року

Суддя: С.П. Харечко