РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018р. Хортицький районний суд м. Запоріжжя в складі :

головуючого судді Мурашової Н.А.

за участю секретаря Бессарабової Т.П.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка дії від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_2, до Запорізької міської ради, треті особи: Восьма Запорізька державна нотаріальна контора, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 23.07.1988р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р. Згідно договору купівлі-продажу № 2056 від 14.06.1995р. на імя її чоловіка ОСОБА_3 була придбана та оформлена квартира АДРЕСА_1. Однак, оскільки квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу, вона є спільним сумісним майном подружжя, незалежно від того, на кого зареєстровано право власності. За життя чоловіка ними не вирішувалось питання виділу часток в спільному сумісному майні або поділу квартири. Разом з тим, після смерті чоловіка вказана квартира входить до складу спадщини, тому виникло питання про визнання за нею права власності на її частину як на частку в спільному сумісному майні. Вона вважає, що їй як дружині належить 1/2 частині спірної квартири. Інша 1/2 частина квартири є спадковим майном після смерті чоловіка. Спадкування після його смерті здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є вона як дружина, їх неповнолітня донька ОСОБА_2, син чоловіка ОСОБА_4 та батьки померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 В установлений законом строк вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Малолітня донька ОСОБА_2 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, відповідно до вимог ст.1268 ЦК Україна. Син померлого ОСОБА_4 та батьки померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від прийняття спадщини відмовились на її користь. Вона звернулась до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом їй було відмовлено в цьому, оскільки відсутній правоустановчий документ на спадкове майно, зокрема, оригінал договору купівлі-продажу квартири №2056 від 14.06.1995р. У звязку з цим вона не може в нотаріальному порядку оформити своє право власності та право власності неповнолітньої доньки на спадкове майно.

Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку в спільному сумісному майні подружжя, та на 4/10 частини вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р. Також просить визнати за неповнолітньою ОСОБА_2 право власності на 1/10 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р.

Ухвалою суду від 07.02.2018р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 05.03.2018р. справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивачка в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує повністю, просить його задовольнити.

Представник відповідача Запорізької міської ради в судове засіданні не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просить винести рішення на розсуд суду, відзиву на позов або зустрічного позову на подав.

Представники третіх осіб Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за такими підставами.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, в т.ч. шляхом визнання права власності.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 23.07.1988р. по день смерті чоловіка (арк.12).

Згідно з договором купівлі-продажу №2056, зареєстрованого Універсальною біржою «Хортиця» 14.06.1995р., ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1. Правоустановчий документ зареєстрований в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 19.07.1995р., реєстровий номер 34562 (арк.15).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.2018р. право власності на вказану квартиру не зареєстровано (арк..19).

Згідно висновку ТОВ «Еліт-Експерт» №056 від 28.01.2018р. вартість спірної квартири становить 297 116,00грн. (арк.21-23).

ОСОБА_3 помер 18.09.2006р. (арк.13).

14.02.2007р. позивачка ОСОБА_1 звернулась до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р.(арк.42).

14.02.2007р. позивачка ОСОБА_1, від імені та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2, звернулась до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька дитини ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р.(арк.42звор.).

14.02.2007р. батьки померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р., на користь його дружини ОСОБА_1І.(арк.40звор.-41).

14.02.2007р. син померлого ОСОБА_4 подав до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р., на користь його дружини ОСОБА_1І.(арк.41звор.).

14.02.2007р. нотаріусом заведена спадкова справа №97/07, номер в Спадковому реєстрі 41773760, яка на час розгляду справи є чинною (арк.39-50).

27.05.2017р. позивачка ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (арк.47).

Постановою державного нотаріуса Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_7 від 27.05.2017р. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, оскільки відсутній правоустановчий документ на квартиру (арк.20, 48).

Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності за позивачкою на 1/2 частину спірної квартири, як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям ОСОБА_3 права власності на спільне сумісне майно подружжя виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII.

За змістом ст. 86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном . Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Ддіюче на той час цивільне законодавство не повязувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації.

Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно з ст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення містяться і в ст..60,61,70 СК України.

Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання спірної квартири, такі і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.10,60 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4ст. 60 ЦПК України).

Зясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3, оскільки придбана на підставі договору купівлі-продажу в період зареєстрованого шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_3, незалежно від того, на кого було оформлено право власності. Жодних обставин, які б свідчили про те, що ця обставина ким-небудь оспорюється, судом не встановлено.

При цьому, частки подружжя в спільному майні є рівними, тобто кожному належить по 1/2 частині вказаного майна. У звязку з тим, що чоловік позивачки ОСОБА_3 помер 18.09.2006р., вона немає можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на 1/2 частину спірної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя, тому її право підлягає захисту судом шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаної квартири як на частку в спільному сумісному майні подружжя.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачкою та її неповнолітньої донькою права власності на 4/10 та 1/10 частини вказаної квартири в порядку спадкування за законом, суд виходить з того, що згідно з ст.316 ЦК України 2003р. правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Згідно з ч.2,3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст.1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той із подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч.1,3,4,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ст.1273,1274 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозвязку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Так, суд вважає встановленим та доведеним, що позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітня донька ОСОБА_2 правомірно набули право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті чоловіка та батька, оскільки вони є спадкоємцями за законом. Позивачка як спадкоємиця за законом першої черги у встановленому законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа, інші повнолітні спадкоємці батьки та син померлого в установленому законом порядку відмовились від прийняття спадщини на її користь. Неповнолітня донька померлого ОСОБА_2 є такою, що прийняла спадщину в силу вимог ч.4 ст.1268 ЦК України. Разом з тим, позивачка не може отримати в нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю оригіналу правоустановчого документу на спадкове нерухоме майно, що підтверджено належним чином постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Однак, на думку суду, відсутність правоустановчого документа про право власності спадкодавця не позбавляє спадкоємців права на спадщину, оскільки вона належить їм з моменту відкриття спадщини.

При цьому, судом встановлено, що право власності на спадкове майно спадкодавець ОСОБА_3 набув шляхом купівлі квартири, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, копія якого перебуває в Запорізькому міжміському БТІ, який на момент вчинення цього правочину здійснював облік та реєстрацію права власності на житло. Крім того, суд враховує, що на момент придбання квартири діюче законодавство не передбачало обовязкової реєстрації права власності на нерухоме майно, тому відсутність оригіналу правоустановчого документу на квартиру та відсутність реєстрації права власності не є перешкодою для набуття спадкоємцями померлого ОСОБА_3 права власності на вказане нерухоме майно, оскільки воно набуто ним правомірно.

Таким чином, суд вважає, що позивачка позбавлена права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити право на спадщину, яка залишилась після смерті її чоловіка та батька її неповнолітньої дитини, чим порушується (не визнається) їх право власності на спадкове майно. Тому, виходячи з вимог справедливості та розумності, це право на підставі ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України підлягає захисту шляхом визнання за позивачкою ОСОБА_1 та неповнолітньою ОСОБА_2 права власності на спадкове майно.

На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.58 Конституції України, ст.15,16,316,321,328,392,1216,1218,1223,1261,1268,1273,1274,1297 ЦК України, ст.86,128 ЦК УРСР 1963р., ст.16 Закону України «Про власність», ст..22,28 КпШС України, ст..60,61,70, п.1 Прикінцевих положень СК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,258,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, яка дії від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_2, місце реєстрації: АДРЕСА_3, до Запорізької міської ради, місце знаходження: м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.206, треті особи: Восьма Запорізька державна нотаріальна контора, місце знаходження: м.Запоріжжя, вул.Героїв 93-ї бригади, буд.16-А, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, місце знаходження: м.Запоріжжя, вул.Олександрівська, буд.84, про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, 21.01.1969р.н., РНОКПП НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку в спільному сумісному майні подружжя.

Визнати за ОСОБА_1, 21.01.1969р.н., РНОКПП НОМЕР_1, право власності на 4/10 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р.

Визнати за ОСОБА_2, 21.05.2004р.н., РНОКПП НОМЕР_2, право власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 18.09.2006р.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його постановлення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.А. Мурашова

20.03.2018