Справа № 755/1616/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Астахової О.О.,

при секретарях: Наумовій О.С., Седик Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 поданого в особі представника ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

Представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України та з ОСОБА_3 на користь позивача 2 913,95 грн.у відшкодування шкоди пов'язаної із витратами на поховання ОСОБА_5 Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача 20 000,00 грн. моральної шкоди завданої смертю ОСОБА_5 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та стягнути з відповідачів пропорційно судові витрати на оплату правової допомоги у розмірі 4 000,00 грн.

Мотивуючи вимоги тим, що 10 лютого 2016 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, ОСОБА_4 керуючи вантажним автомобілем «МАN 134», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі «Київ-Чоп» в напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки поблизу с. Бродки Миколаївського району Львівської області біля зупинки громадського транспорту «Бродки», порушив вимоги Р1п.1.5;Р2п.2.1 г), 2.3 б), д); Р 12 п. 12.3; Р 18 п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом без чинного договору обов'язкового страхування цивільної відповідальності, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_5, яка переходила проїзну частину дороги по пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 1 ПДР України, з ліва на право по ходу його руху, і яку він об»єктивно спроможний був виявити, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, що призвело до створення аварійно обстановки, і як наслідок, наїзду на пішохода.

Внаслідок порушення водієм вимог ПДР України, пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці пригоди.

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 07.06.2016 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, близьким родичам померлої, а саме брату ОСОБА_1, який проживав однією сім»єю із померлоюОСОБА_5 було завдано матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи, що на момент ДТП ОСОБА_4 не мав чинного договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності, то МТСБУ було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування на поховання ОСОБА_5 у розмірі 16 536,00 грн.

Разом з тим, позивачем були здійснені витрати на поховання покійної ОСОБА_5 у розмірі 19 449,95 грн., що підтверджується належними і допустимим доказами.

Враховуючи, що ОСОБА_4 здійснював експлуатацію транспортного засобу на замовлення ОСОБА_3, то позивач вважає що останній на підставі ст. 1172 ЦК України також має нести відповідальність за завдану позивачу матеріальну та моральну шкоду.

Посилаючись на п. 41.1, 9.3 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону № 1961-ІV), різницю між фактично понесеними позивачем витратами на поховання та виплаченим МТСБУ страховим відшкодуванням у розмірі 2 913,95 грн., (19449,95 грн. - 16 536,00грн.) позивач просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та МТСБУ.

Виходячи з глибини перенесених позивачем моральних страждань та тих нескінченних страждань, що будуть переслідувати його довготривалий час, моральних переживань, пов'язаних з істотними вимушеними змінами у його життєвих стосунках, часу та зусиль, які можливо хоч частково відновлять стан його психологічного здоров'я, величину моральної шкоди позивач оцінює у 200 000,00 грн. , яка на його думку, підлягає солідарному стягненню із відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушений звернутись з даним позовом до суду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява.

Пояснив, що як було встановлено під час досудового слідства, ОСОБА_4 10.02.2016 року на транспортному засобі «МАN 134», реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснював перевезення продуктів харчування за завданням ОСОБА_3, що підтверджується відповідними протоколами допитів ОСОБА_4 та ОСОБА_3

А тому вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повинні відшкодувати позивачу солідарно моральну шкоду.

Різниця між фактично понесеними витратами на поховання ОСОБА_5 та виплаченим позивачу страховим відшкодуванням представник позивача вважає, що підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_3, на підставі ст. 1172 ЦК України та з МТСБУ відповідно до п. 9.3 Закону № 1961-ІV за положенням якої страхова сума за шкоду завдану життю і здоров»ю потерпілих становить 100 000,00 грн. на одного потерпілого.

З огляду на означене просив про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3, з підстав викладених у письмових запереченнях (а.с. 70-72).

Зокрема зазначив, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2. Правил дорожнього руху).

Більше того, пояснив, що ОСОБА_3 на момент ДТП не був зареєстрованим як суб'єкт підприємницької діяльності та на той час не був офіційно працевлаштованим. ОСОБА_4 ніколи не перебував з ним ні в яких трудових відносинах, та не діяв за його замовленням. Повідомив, що 10.02.2016 року ОСОБА_3 виїхав із ОСОБА_4 на автомобілі у власних особистих справах.

За таких обставин просив відмовити у задоволенні позову.

Представник Моторно (транспортного) страхового бюро України у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Як убачається із письмових заперечень наданих представником МТСБУ від 10.07.2017 року (а.с. 100), відповідач посилається на п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-ІV, відповідно до умов якого МТСБУ здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання МТСБУ документів, що підтверджують такі витрати, та пред»явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Оскільки станом на момент ДТП 10.02.2016 року, мінімальна заробітна плата в України становила 1 378,00 грн., то страхова виплата склала 16 536,00 грн., яка була виплачена потерпілому.

А відтак, просив відмовити у позовних вимогах до МТСБУ, оскільки різниця між виплаченим страховим відшкодуванням та фактично понесеними позивачем витратами на поховання підлягає відшкодуванню з винної у ДТП особи.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Своїм процесуальним правом надати відзив на позовну заяву або письмові пояснення, не скористався.

Оскільки неявка належним чином повідомлених відповідачів, від яких не надійшло заяв про відкладення розгулу справи не перешкоджає такому розгляду, суд вважає за можливе проводити його у відсутність нез»явившихся осіб.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 07.06.2016 року № 447/916/16-к ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Зі змісту вказаного вироку суду убачається, що ОСОБА_4 10 лютого 2016 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, керуючи вантажним автомобілем «МАN 134», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі «Київ-Чоп» в напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки поблизу с. Бродки Миколаївського району Львівської області біля зупинки громадського транспорту «Бродки», порушив вимоги Р1п.1.5;Р2п.2.1 г), 2.3 б), д); Р 12 п. 12.3; Р 18 п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом без чинного договору обов'язкового страхування цивільної відповідальності, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_5, яка переходила проїзну частину дороги по пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 1 ПДР України, з ліва на право по ходу його руху, і яку він об»єктивно спроможний був виявити, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, що призвело до створення аварійно обстановки, і як наслідок, наїзду на пішохода.

Внаслідок порушення водієм вимог ПДР України, пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці пригоди. (а.с. 5).

Позивач ОСОБА_1 визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

Цивільний позов потерпілий під час досудового та судового слідства не заявляв.

Із матеріалів справи убачається, що похованням ОСОБА_5 займався позивач.

Вартість ритуальних послуг становить 1600 грн. та 4 750,00 грн., що підтверджується товарними чеками від 11.02.2016 року (а.с.15).

Крім цього, за замовленням позивача на підставі укладеного договору від 01.04.2016 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_1, було виготовлено та встановлено надгробний пам»ятник ОСОБА_5, вартість якого склала 13 099,95 грн. та була сплачена позивачем на підставі накладної № 242 від 19.04.2016 року, що підтверджується товарним чеком № 435 від 19.04.2016 року.

Таким чином, загальна сума витрат позивача пов»язаних із похованням та встановленням надгробного пам»ятника ОСОБА_5 становить 19 449,95 грн. (1600 грн. + 4 750,00 грн. + 13 099,95 грн.).

Згідно платіжного доручення № 5750 рв від 20.07.2016 року, довідки МТСБУ від 21.07.2016 року № 3/1-05/19829, МТСБУ здійснило виплату потерпілому на поховання та на спорудження надгробного пам»ятника ОСОБА_5 у розмірі 16 536,00 грн., оскільки на момент ДТП ОСОБА_4 не мав чинного договору обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-ІV, Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам»ятника, за умови надання МТСБУ документів, що підтверджують такі витрати, та пред»явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Оскільки станом на момент ДТП 10.02.2016 року, мінімальна заробітна плата в Україниі становила 1 378,00 грн., то страхова виплата склала 16 536,00 грн., яка була виплачена потерпілому, що відповідає вимогам Закону.

А тому суд не убачає правових підстав для стягнення різниці між виплаченим страховим відшкодуванням та фактично понесеними позивачем збитками на поховання і спорудження надгробного пам»ятника із відповідача МТСБУ.

Щодо відповідальності ОСОБА_3 за шкоду завдану потерпілому, з підстав передбачених ч. 2 ст. 1172 ЦК України, то слід зазначити наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 1172 ЦК України, замовник, відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 77 та 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Представник позивача під час судового розгляду на підтвердження переконливості своїх доводів того, що ОСОБА_4 10.02.2016 року діяв за замовленням ОСОБА_3, а саме: здійснював перевезення продуктів харчування за завданням останнього, посилається на протоколи допиту в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також на протоколи допиту ОСОБА_4 в якості підозрюваного. Зі змісту яких убачається, що 08.02.2016 року ОСОБА_3 прийняв з випробувальним терміном ОСОБА_4 на посаду водія, та 10.02.2016 року на автомобілі МАN 134», реєстраційний номер НОМЕР_1 вони здійснили виїзд з метою перевезення продуктів харчування. Позивач зазначає, що таке перевезення здійснювалось ОСОБА_4 за замовленням ОСОБА_3, оскільки видом діяльності останнього являються транспортні перевезення.

Суд відхиляє такі твердження представника позивача, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів у розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, того, що 10.02.2016 року ОСОБА_4 здійснював перевезення продуктів харчування на автомобілі МАN 134», реєстраційний номер НОМЕР_1 за завданням ОСОБА_3

Так, згідно довідки державної фіскальної служби ГУ ДФС у Львівській області Кам»янка Бузьке відділення Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області від 16.05.2017 року № 729/13-20-13-00, ОСОБА_3, перебував на обліку в ДПІ Кам»янка-Бузькому районі як суб»єкт підприємницької діяльності у період з 28.12.1993 року по 20.10.2004 року та з того часу знятий з обліку платника податків.

Станом на 16.05.2017 року не зареєстрований як ФОП чи самозайнята особа.

Доказів перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з ОСОБА_3 або на підставі цивільно-правових угод матеріали справи також не місять.

Подорожній лист вантажного автомобіля МАN 134», реєстраційний номер НОМЕР_1, яким передбачено такі обов'язкові реквізити, як «Режим роботи водія», «Завдання водієві», «Особливі відмітки» суду також не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для притягнення ОСОБА_3 до цивільної відповідальності по відшкодуванню моральної та матеріальної шкоди позивачу.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди, то суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині) батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім»єю.

Як убачається із довідки Виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Миколаївського району Львівської області від 12.02.2016 року, позивач проживав разом із померлою 10.02.2016 року ОСОБА_5 та особи вели спільне господарство. (а.с. 14).

А відтак суд вважає, що ОСОБА_1 є належним позивачем у справі і має право на відшкодування завданої йому смертю ОСОБА_5 моральної шкоди.

В силу ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 березня 2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд знаходить доведеною обставину завдання позивачу моральної шкоди в результаті смерті ОСОБА_5, з якою він проживав однією сім»єю.

Частиною 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

У судовому засіданні встановлено, що смерть ОСОБА_5 знаходиться в причинному зв»язку із порушенням ОСОБА_4 Правил дорожнього руху під час керування ним 10.02.2016 року транспортним засобом МАN 134», реєстраційний номер НОМЕР_1. Смерть ОСОБА_5 призвела до душевних страждань, негативних змін у житті позивача та його родини.

Виходячи з глибини перенесених позивачем моральних страждань та тих страждань, що продовжують переслідувати його, пов'язаних з істотними вимушеними змінами у його життєвих стосунках, часу та зусиль, які можливо хоч частково відновлять стан його психологічного здоров'я, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 4000,00 грн., фактичне понесення яких позивачем підтверджується рахунком фактурою № 30-11/01 та квитанцією про оплату від 23.12.2016 року (а.с.30,31).

Крім того, з відповідача ОСОБА_4 дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. за позовними вимогами немайнового характеру, оскільки позивач звільнений від їх оплати на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 76-82, 258-259, 263-265, 268,273, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 15,16, 23, 1166, 1187 ЦК України, Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 поданого в особі представника ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн. моральної шкоди та 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього 14 000,00 (чотирнадцять тисяч) грн..

В іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід Держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Cуддя