Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 653/1897/13-ц

провадження № 61-4918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 22 грудня 2016 року у складі суддів: Бездрабко В. О., Борка А. Л., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - реєстраційна служба Генічеського районного управління юстиції Херсонської області, про визнання права власності на створені об'єкти нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що 17 січня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладено договір про дольову участь у будівництві об'єктів на території курортно-туристичного готелю, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з умовами договору ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зобов'язувались провести фінансування будівництва відповідних об'єктів на території готелю, а відповідач після завершення будівництва та оформлення необхідних документів зобов'язувався передати їх у власність заявників. Позивачами проведено фінансування будівництва об'єктів нерухомості на загальну суму

1 380 000 грн. Право власності відповідача на вищевказані об'єкти підтверджується свідоцтвами про право власності на ім'я ОСОБА_6, державним актом на право власності на земельну ділянку. Оскільки позивачі проводили фінансування та створювали спірне майно спільно, то відповідно до положень статті 355 ЦК України набули на нього право спільної власності, у зв'язку із чим звернулись з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просили визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно та виділити в натурі, як окремі об'єкти: будинки для відпочинку, визначені літерами «Ю», загальною площею 59,1 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 200 кв. м та літерами «Щ», загальною площею 125,6 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 200 кв. м, в схематичному плані забудови по АДРЕСА_1. Визнати за

ОСОБА_3 право приватної власності на нерухоме майно та виділити в натурі, як окремий об'єкт: будинок для відпочинку, визначений літерою «Я», загальною площею 161,30 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 1 700 кв. м, в схематичному плані забудови за адресою: АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на нерухоме майно та виділити в натурі, як окремі об'єкти: розподільний пункт (водонапірна башня) визначений літерою «А», та насосну визначену, літерою «Б», в схематичному плані забудови за адресою: АДРЕСА_1; їдальню з баром, визначені літерою «А», загальною площею 616,5 кв. м, та приміщення складу, визначене літерою «а», загальною площею 16,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 3700 кв. м, спальний будинок з верандами літери «Б,б,б1», загальною площею 316 кв. м, який розташований на земельній ділянці загальною площею 600 кв. м, готельний комплекс з терасами літери «Г,г,г1» загальною площею 774,5 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 2500 кв. м, спальний будинок літера «Д», загальною площею 77,2 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 2000 кв. м, господарський корпус, визначений літерою «І» загальною площею 101,9 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 200 кв. м, приміщення вбиральні літера «П», загальною площею 92,5 кв. м, яке знаходиться на земельній ділянці площею 1000 кв. м, в схематичному плані забудови за адресою: АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_5 право приватної власності на нерухоме майно та виділити в натурі, як окремі об'єкти: медпункт з прибудовою, визначені літерами «Л» та «л», які знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв. м, приміщення гаража, визначене літерою «Ж», загальною площею 29,4 кв. м, яке знаходиться на земельній ділянці площею 200 кв. м, та будинок для відпочинку, визначений літерою «З», загальною площею 91,4 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 400 кв. м, в схематичному плані забудови за адресою:

АДРЕСА_1

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області (у складі судді Хоменко В. Г.) від 15 липня 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно та виділено в натурі, як окремі об'єкти: будинки для відпочинку визначені літерами «Ю», загальною площею 59,1 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 200 кв. м та літерами «Щ», загальною площею 125,6 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 200 кв. м, в схематичному плані забудови за адресою: АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на нерухоме майно та виділено в натурі, як окремий об'єкт: будинок для відпочинку визначений літерою «Я», загальною площею 161,30 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 1700 кв. м, в схематичному плані забудови за адресою: АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на нерухоме майно та виділено в натурі, як окремі об'єкти: розподільний пункт (водонапірна башня), визначений літерою «А» та насосну, визначену літерою «Б», в схематичному плані забудови за адресою: АДРЕСА_1; їдальню з баром, визначені літерою «А», загальною площею 616,5 кв. м, та приміщення складу, визначене літерою «а» загальною площею 16,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці, загальною площею 3700 кв. м, спальний будинок з верандами літери «Б,б,б1», загальною площею 316 кв. м, який розташований на земельній ділянці загальною площею 600 кв. м, готельний комплекс з терасами, літери «Г,г,г1», загальною площею 774,5 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 2500 кв. м, спальний будинок, літера «Д», загальною площею 77,2 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 2000 кв. м, господарський корпус, визначений літерою «І», загальною площею 101,9 кв. м, який знаходиться на земельній ділянці площею 200 кв. м, приміщення вбиральні, літера «П», загальною площею 92,5 кв. м, яке знаходиться на земельній ділянці площею 1000 кв. м, в схематичному плані забудови за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на нерухоме майно та виділено в натурі, як окремі об'єкти: медпункт з прибудовою визначені літерами «Л» та «л», які знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв. м, приміщення гаража визначене літерою «Ж», загальною площею 29,4 кв. м, яке знаходиться на земельній ділянці площею 200 кв. м, та будинок для відпочинку, визначений літерою «З», загальною площею 91,4 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці площею 400 кв. м, в схематичному плані забудови за адресою: АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до пункту 4 договору дольової участі в будівництві від 17 січня 2006 року позивачі зобов'язувалися брати участь у будівництві готелю шляхом його часткового фінансування, а ОСОБА_6, в свою чергу, зобов'язувався передати кожному із позивачів, передбачені договором об'єкти. Зобов'язання за договором про дольову участь у будівництві, позивачами виконано в повному обсязі, і ці обставини суд вважав встановленими, оскільки відповідач їх визнав.Відповідач своїх зобов'язань за цим договором про дольову участь в будівництві не виконав, а саме не передав у власність позивачів об'єкти нерухомості для подальшого його використання за призначенням, чим порушив умови договору та права позивачів.

У листопаді 2016 року особа, що не була стороною у справі, ОСОБА_8, звернулася до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення. Апеляційну скаргу мотивувала тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2014 року є власником спірного майна.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 22 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у позові відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачами не надано доказів на підтвердження реального виконання договору про дольову участь у будівництві від 17 січня 2006 року. На час укладення кредитного договору від 20 березня 2006 року між ОСОБА_6 та відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк») спірне нерухоме майно вже існувало, було передане в іпотеку банку, а отже доводи позивачів про те, що вони брали участь у створенні спірних нових об'єктів нерухомості на підставі договору про дольову участь у будівництві не були прийняті до уваги.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_8 не є особою, що брала участь у розгляді справи у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, всупереч положенням статей 309, 316 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи у суді, не зазначив, в чому полягає порушення прав та інтересів ОСОБА_8

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 січня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладено договір про дольову участь у будівництві, відповідно до якого позивачі зобов'язувались здійснити дольову участь у будівництві об'єктів майнового комплексу на території туристично-курортного готелю, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, у формі часткового фінансування будівництва, шляхом внесення дольових коштів у загальному розмірі 1 380 000 грн. За умовами договору протягом 20 днів після закінчення будівництва ОСОБА_6 зобов'язався передати у власність іншим учасникам договору, збудовані за рахунок їх фінансування об'єкти.

Відповідно до частини першої статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону.

За змістом частини другої статті 1131 цього Кодексу умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 20 березня 2006 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику наданий кредит у розмірі 170 000 дол. США для ремонту бази відпочинку «Райський уголок», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на строк до 01 березня 2011 року, зі сплатою 14,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, цього ж дня, між сторонами укладений договір іпотеки, предметом якого є база відпочинку «Райський уголок».

На підставі договорів від 29 листопада 2011 року та 16 грудня 2011 року публічне акціонерне товариство «Кредобанк», яке є правонаступником

ВАТ «Кредобанк», відступив права вимоги за кредитним та іпотечним договорами товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»). 28 та 29 квітня 2014 року право вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором від 20 березня 2006 року та договором іпотеки набуло товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс»

(далі - ТОВ «Вердикт Фінанс»), уклавши відповідні договори з

ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції».

24 жовтня 2014 року ОСОБА_8 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбала у ТОВ «Вердикт Фінанс» вказану базу відпочинку «Райський уголок».

Судом апеляційної інстанції установлено, що згідно з витягом з реєстру ОСОБА_8 придбала у власність та здійснила державну реєстрацію майна, що є предметом спору.

Апеляційним судом вірно встановлено, що матеріали справи не містять доказів виконання сторонами договору про спільну діяльність, зокрема докази внесення коштів за договором, докази вчинення дій кожним із них на виконання умов договору, докази створення нового майна та введення його в експлуатацію.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки наведені обставини свідчать, що на час укладення кредитного договору від 20 березня 2006 року спірне нерухоме майно вже існувало, та було передане в іпотеку банку, а отже доводи позивачів про те, що вони брали участь у створенні спірних об'єктів нерухомості на підставі договору про дольову участь у будівництві не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Позивачами не надано жодних доказів на підтвердження створення тих об'єктів, які їм передано у власність рішенням суду першої інстанції, доказів початку та завершення будівництва.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У справі, яка переглядається, позивачами не подано доказів на виконання своїх грошових зобов'язань за договором про дольову участь у будівництві вищезазначених об'єктів, доказів внесення коштів за вказаним договором, тобто вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва.

ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_8 не є особою, що має право оскаржити рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 15 липня 2013 року, як такого, що порушує її права чи впливає на обов'язки, не заслуговують на увагу, оскільки 24 жовтня 2014 року ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала у ТОВ «Вердикт Фінанс» вказану базу відпочинку.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи у суді, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків апеляційного суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик