Справа № 201/4552/18
Провадження № 2/201/1765/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 64/600 частин домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 64/600 частин домоволодіння (а.с.2-10).

У подальшому позивачем 08 травня 2018 року було подано уточнену позовну заяву до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 64/600 частин домоволодіння. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що домоволодіння № 79 по вул. Лабораторній у місті Дніпрі на праві спільної часткової власності належить трьом співвласникам: позивачу, відповідачу і третій особі. Позивачу належить 16/75 частин указаного домоволодіння на підставі договору дарування частини домоволодіння від 05 квітня 2017 року, що становить 128/600 частин домоволодіння. Відповідачу ОСОБА_2 належить 64/600 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 жовтня 2017 року. ОСОБА_3 належить 68/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 02 серпня 2007 року, що становить 408/600 частин домоволодіння. Позивач та відповідач не є членами однієї сімї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, а частка відповідача у майні є незначною у порівнянні із часткою позивача та не дає можливості виділити в натурі приміщення для володіння і користування нею відповідачем. Відповідач не несе жодних витрат по оплаті комунальних послуг та витрат на утримання домоволодіння, що робить неможливим спільне володіння та користування майном. Крім того, відповідач не проживає у спірному домоволодінні та між сторонами склалися неприязні відносини, що унеможливлює сумісне проживання в одному домоволодінні. Враховуючи, що частка відповідача у домоволодінні є незначною, неможливий поділ домоволодіння або ж виділ в натурі частки, відповідач у спірному домоволодінні не проживає та несе витрат на його утримання, відповідач проживає у іншому місті, то на думку позивача припинення права власності відповідача на частку домоволодіння не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Відповідач зареєстрований та постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Згідно із звітом про ринкову вартість домоволодіння ринкова вартість 64/600 частин спірного домоволодіння складає 10373,33 грн. Компенсацію, яку отримає відповідач, можливо використати для поліпшення житлових умов у квартирі, де він проживає. Відповідач має намір продати належну йому частку у спільному майні, однак жодного разу не повідомив про це позивача, у звязку із чим позивач звернулася до відповідача з письмовою пропозицією щодо викупу його частки, однак відповідач жодної відповіді не надав. З урахуванням викладеного позивач просить суд припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 64/600 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, вул. Лабораторна, буд. 79; присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну йому 64/600 частин указаного домоволодіння у розмірі 10373,33 грн.; визнати за позивачем право власності на 64/600 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, вул. Лабораторна, буд. 79 (а.с.60-69).

Від позивача 08 листопада 2018 року до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Також просила звернути увагу суду, що нею внесено на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача у розмірі 10400 грн. та відповідач у справі має у спільній сумісній власності квартиру у місті Краматорську. Також позивач долучила до матеріалів справи письмові пояснення свідка ОСОБА_4 (а.с.181-184). Також у матеріалах справи міститься відповідь позивача на відзив відповідача, у якому пояснила, що на даний час вона не має можливості проживати у спірному володінні через непридатність житла до проживання. Відповідач не приймає участі у ремонті будинку та не несе витрати на його утримання. Крім того, посилання відповідача на те, що він мешкає поблизу лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями, що він є людиною похилого віку, на думку позивача не має відношення до справи (а.с.153-156).

Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 10 жовтня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив відповідача на позов, у якому останній позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Так, відповідач посилається на те, що він не перешкоджає позивачу у користуванні та володінні власністю, готовий нести витрати на утримання домоволодіння. Частка позивача не набагато більша за його частку і його частка не може вважатися незначною. Відповідач зазначає, що він проживає у місті Краматорськ, який знаходиться на лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями, та розраховує на цю власність, як на можливість приїхати до міста Дніпра. А за компенсацію, яку пропонує позивач, відповідач ніколи не зможе придбати будь-яку іншу власність, а тому відповідач вважає, що це істотно зашкодить його інтересам. Висновок про вартість спірної частини домоволодіння відповідач не вважає належним доказом (а.с.131-134).

Від представника третьої особи також до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі (а.с.179-180). Також у матеріалах справи міститься відзив представника третьої особи на позов, у якому остання посилалася на те, що ОСОБА_2 успадкував 32/100 частин домоволодіння після смерті свого брата та у подальшому частину спірного домоволодіння подарував позивачу. Частка відповідача у домоволодінні не набагато менша за частку позивача, а тому не може вважатися незначною. Позивачем не надано доказів, що квартира № 2 є неподільною, оскільки відповідь на це питання може бути надана тільки у висновку експерта. Позивач не обґрунтувала, чому спільне володіння і користування є неможливим. Посилання позивача на те, що відповідач не приймає участі в утриманні будинку та збереженні спільного майна жодним чином не підтверджено. ОСОБА_3 того, сама позивач за час володіння майном жодного разу не прийняла участь у спільному ремонті домоволодіння. Таким чином, третя особа вважає, оскільки позивачем не доведено наявність виключних обставин для припинення права власності на частку відповідача, то у задоволенні позовних вимог слід відмовити (а.с.139-143).

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини домоволодіння від 05 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, належить 16/75 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, вул. Лабораторна, буд. 79 (а.с.15-16).

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна 64/600 частин указаного домоволодіння на праві спільної часткової належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 жовтня 2017 року виданого Дніпровською районною державною нотаріальною конторою, а 68/100 частин указаного домоволодіння належить третій особі ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 02 серпня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.17-18).

Загальна площа указаного домоволодіння складає 61,1 кв.м., житлова площа 48,6 кв.м. Згідно із технічним паспортом указаний будинок складається із двох квартир, з яких позивачу та відповідачу належить квартира № 2, а решта домоволодіння належить третій особі.

Згідно із звітом про оцінку майна від 29 березня 2018 року ринкова вартість домоволодіння № 79 по вул. Лабораторній у місті Дніпрі складає 97250 грн., а вартість 8/75 частин домоволодіння складає 10373,33 грн. (а.с.33-39).

Звертаючись до суду із позовом позивач посилалася на те, що вони з відповідачем не є членами сімї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства. Відповідач у вказаному домоволодінні не проживає та позивач стверджує, що не має можливості домовитися із відповідачем про спільне володіння і користування домоволодінням.

Як визначає ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого може бути визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі.

У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Таким чином, право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки.

Згідно із ст. 365 ЦК України Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням мотивів.

З аналізу положень ст. 365 ЦК України можна прийти до висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вказаний правовий висновок міститься у: Постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі №357/11232/14-ц; Постанові Верховного Суду України від 15 липня 2016 року у справі №6-1599ц16; Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14 та ін.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

На підставі вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у Передбачених цим Кодексом випадках.

Положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так позивач в обґрунтування доводів позову посилається на те, що частка відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі.

Відповідно до абз.1 п.6 ППВСУ №7 при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд повинен враховати співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо.

Тягар доказування, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, несе позивач. Однак таких доказів позивачем не надано.

Стосовно підтвердження неподільності речі повинні бути також надані докази, а саме висновок судової будівельно-технічної експертизи про те, що технічної можливості поділити спірний будинок між співвласниками немає. Однак позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження неподільності спірного домоволодіння також надано не було.

Крім того, якщо співвласники не є членами однієї сімї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, один із них не бере участі у витратах, яких потребує утримання власності, блокує рішення щодо такого утримання (часто потрібна згода всіх співвласників), не здійснює капітальний ремонт житлового будинку та надвірних споруд, облаштування прибудинкової території, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном, адже такі обставини практично завжди призводять до виникнення конфліктних ситуацій серед співвласників. Однак позивачем на підтвердження викладених у позові доводів про те, що відповідач не несе жодних витрат по оплаті комунальних послуг та поточних витрат на утримання домоволодіння не надано жодного доказу. ОСОБА_3 того позивачем не надано доказів того, що саме вона несе усі витрати по утриманню будинку.

Щодо доводів позивача, що припинення права власності на частку відповідача не завдасть йому істотної шкоди та членам його сім'ї, суд зазначає наступне. Відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Указана квартира належить на праві власності ОСОБА_7 На даний час м. Краматроськ Донецької області знаходиться на лінії розмежування з тимчасово непідконтрольними територіями та відповідач розраховує на те, що зможе виїхати до міста Дніпра та користуватися належною йому на праві власності частиною домоволодіння. Згідно з даними єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач будь-якого іншого житла не має, тож припинення права власності на частку відповідача є істотною шкодою, що завдається йому у зв'язку з таким припиненням права власності.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що підстав для припинення права власності на належну відповідачу частину домоволодіння не має, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 64/600 частин домоволодіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев