Справа № 487/5881/17
Провадження № 2/487/648/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

05.02.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря Гречаної А.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

06.11.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме кімнатою площею 12,3 кв.м, кімнатою площею 12,6 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні позивачу зазначеними приміщеннями та приміщеннями загального користування (коридором, комірною, туалетом, кухнею, ванною кімнатою), та шляхом зобов'язання ОСОБА_2 надати позивачу дублікати ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1, а також шляхом вселення позивача до належних йому приміщень квартири.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13.10.2004 позивачу виділено у користування в квартирі АДРЕСА_1 житлові приміщення - кімнату №1 площею 12,3 кв.м та кімнату №2 12,6 кв.м. та залишено в загальному користуванні позивача та відповідача підсобні приміщення квартири - коридор, комірну, туалет, кухню та ванну кімнату. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.04.2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення до квартири АДРЕСА_1 задоволені. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2006 зазначене рішення залишено без змін. 22.06.2009 року позивачу видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого позивачу на праві приватної власності належить дві кімнати в квартирі спільного заселення за адресою АДРЕСА_1. Проте вищезазначені рішення суду не виконані, через те, що відповідач чинить перешкоди в користуванні належному позивачу майном, а саме не надає можливості вселитися до квартири, не надає ключі від вхідних дверей квартири. Посилаючись на викладене, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

До судового засідання позивач не з'явився, суду надав заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності на основі наявних у матеріалах справи доказах, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася повторно, належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання з направленням копії позовної заяви з додатками засобами рекомендованого поштового зв'язку. Про причини неявки в судове засідання відповідач не повідомила.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.12.2017 року відкрито провадження у справі у відповідності до ст.122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом).

Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII Кодекс адміністративного судочинства України викладено у новій редакції, який набрав чинності 15.12.2017 року.

Відповідно до пункту 10 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи зазначене, справу слід розглядати у відповідності до норм Кодексу адміністративного судочинства України від 03.10.2017 року в новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13.10.2004 року виділено у квартирі АДРЕСА_1 у користування ОСОБА_1 житлові кімнати 12,3 кв.м. та 12,6 кв.м., в користування ОСОБА_2 житлові кімнати 17,1 кв.м та 9,2 кв.м. Підсобні приміщення квартири, зокрема, коридор, комірну, туалет, ванну кімнату, кухню залишити у спільному користуванні сторін. Заводський районний суд м. Миколаєва рішенням від 03.04.2006 року вирішив вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2006 зазначене рішення залишено без змін.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.06.2009 року Управління з використання та розвитку комунальної власності міської ради посвідчує, що приміщення квартири спільного заселення за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1.

Іншим співвласником вказаної квартири є відповідач ОСОБА_2, яка проживає і зареєстрована в ній.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України і передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

У пункті 33 постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 76-78 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом встановлено, що між сторонами тривалий час існує спір щодо користування спірною квартирою. В даний час позивач не проживає в спірній квартирі.

Надані позивачем докази свідчать про те, що з приводу неможливості вільного користування належним йому житлом він звертався до Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області. На час розгляду вказаної справи в суді позивач не має доступу до квартири, а відповідач не надала позивачу ключів від квартири.

З огляду на викладене суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту в обраний позивачем спосіб: шляхом зобов'язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 комплект ключів від квартири АДРЕСА_1, а також шляхом вселення у належну позивачу частину квартири.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу, ст.ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (проживає: АДРЕСА_1) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням -задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловими приміщеннями, а саме кімнатою площею 12,3 кв.м, кімнатою площею 12,6 кв.м та приміщеннями загального користування - коридор, комірна, туалет, ванна кімната, кухня в квартирі АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 комплект ключів від квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 до належних йому приміщень квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

У відповідності до п.п. 15.5 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, яка вступила в дію з 15.12.2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя підпис В.О. Гаврасієнко

З оригіналом згідно.

Суддя В.О. Гаврасієнко