Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 274/3837/15-ц

провадження № 61-1713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Курило В. П., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року в складі судді Хуторної І. Ю. та рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року в складі колегії суддів: Гансецької І. А., Товянської О. В., Кочетова Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за кредитно-заставним договором у розмірі 80 423,41 грн, яка складається з: 76 355,63 грн пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 грн штрафу (фіксована частина) та 3 817,78 грн штрафу (процентна складова).

Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 2008 року між сторонами укладено кредитно-заставний договір № ZRJ0AE (далі - договір), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 43 561,79 грн з кінцевим терміном повернення 03 липня 2013 року.

В результаті неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором, утворилася заборгованість.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року позов банку задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором у розмірі 1 533 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог банку відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що борг за кредитом погашено за рахунок предмета застави, а з огляду на часткове виконання позичальником умов договору до вилучення працівниками банку предмета застави є підстави для зменшення розміру пені до суми нарахованої за один рік, що передував зверненню з цим позовом.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зловживання кредитором своїми правами призвело до суттєвого збільшення заборгованості, відповідач був позбавлений можливості реалізувати предмет застави та погасити заборгованість. Фактично відбулося прострочення кредитора.

У касаційній скарзі, поданій 05 серпня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Позивач не відмовлявся від реалізації предмета застави, а боржнику ніхто не заважав у пошуку покупців, а тому висновок суду про відмову в стягненні пені за користування кредитом є необґрунтованим та не ґрунтується на нормах статті 613 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень/відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Апеляційний суд установив, що 04 липня 2008 року між сторонами укладено кредитно-заставний договір № ZRJ0AE, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 43 561,79 грн зі сплатою 22,08 % річних, строком до 03 липня 2013 року, який боржник зобов'язався повертати щомісячними платежами відповідно до графіку. В забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач передав у заставу автомобіль марки Peugeot206, державний номерний знак НОМЕР_1.

07 квітня 2010 року з метою врегулювання питання щодо погашення заборгованості за кредитно-заставним договором на вимогу банку за актом приймання-передачі автомобіль був вилучений працівником банку для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості.

Станом на 08 квітня 2010 року (на час вилучення автомобіля) заборгованість ОСОБА_4 перед банком за тілом кредиту становила 35 645,70 грн, за процентами 314,19 грн, за пенею 138,59 грн.

За умовами укладеного договору при переході предмета застави у володіння банку умови договору зберігають чинність для сторін, за винятком права користування предметом застави (пункт 12.2.4 договору).

30 вересня 2014 року автомобіль Peugeot206, державний номерний знак НОМЕР_1, реалізовано за ціною 57 тис. грн, які розподілено на погашення: 34 499,67 грн тіла кредиту, 17 366,08 грн відсотків та комісії; 4 924,04 грн пені; 209,41 грн витрат, пов'язаних з реалізацією автомобіля (зняття з реєстрації).

Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив стягнути з відповідача кредитну заборгованість за договором у розмірі 80 423,41 грн, яка складається з: 76 355,63 грн пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, яка нарахована за період з 24 грудня 2008 року до 10 липня 2015 року, 250 грн штрафу (фіксована частина) та 3 817,78 грн штрафу (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку, апеляційний суд, виходив із того, що відповідач відповідно до статті 613 ЦК України не повинен сплачувати нараховану банком заборгованість за час прострочення кредитора. Проте, не звернув уваги, що відповідно до змісту вказаної норми під простроченням кредитора мається на увазі відмова прийняти належне виконання боржником, що відповідає статті 526 ЦК України з урахуванням частини третьої статті 612 ЦК України, або не вчинення стороною зобов'язання дій, передбачених договором, або дій, які випливають із суті зобов'язання, до вчинення яких боржник не міг виконати зобов'язання.

Апеляційний суд не встановив обставин, необхідних для кваліфікації дій позивача як прострочення кредитора та не звернув уваги, що відповідно до частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за прострочення кредитора.

Банк пред'явив вимоги про стягнення заборгованості, яка складається з штрафів та нарахованої пені за несвоєчасне виконання боржником умов укладеного договору, і не ставив питання про стягнення будь-яких процентів, а тому у апеляційного суду не було підстав для застосування норм статті 613 ЦК України при вирішенні спору.

Апеляційний суд не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, та дійшов передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позову банку.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. П.Курило

В.І. Крат