Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.03.2018 Справа №607/860/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області
в складі:
головуючого Грицака Р.М.
за участю секретаря Чех Ю.Ю.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника позивача ОСОБА_3
відповідача ОСОБА_4
представника відповідача ОСОБА_5
представника третьої особи Звіришин С.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки, -
ВСТАНОВИВ:
Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області звернулося до суду в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Бережанська районна державна адміністрація Тернопільської області про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки. В обґрунтування заявлених вимог в позові вказано, ОСОБА_6 (Позивач) та ОСОБА_4 (Відповідач) є батьками неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживав в Італійській Республіці. Проте, у вересні 2016 року ОСОБА_4 вивезла сина ОСОБА_7 в Україну з його дозволу, однак відмовляється повернути дитину до Італійської Республіки. ОСОБА_1 ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання їх сина і визначила його нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітнього ОСОБА_7 позивач не давав. Відповідач не має наміру повертатися до постійного місця проживання в Італійській Республіці, чим порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Також позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV. Виходячи з наведеного просить визнати незаконним переміщення та утримування відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повернути малолітнього ОСОБА_7 до місця постійного проживання в Італійській Республіці, допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Італійської Республіки. Також просить зобов`язати відповідача, передати малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьку ОСОБА_6 , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та просить його задовольнити в повному обсязі, одночасно суду пояснив, що відповідач категорично відмовляється добровільно повернути їх сина ОСОБА_7 до Італійської Республіки.
Представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала з підстав, що в ньому зазначені та надала пояснення про те, що дитина сторін вивезена відповідачкою на територію України за згодою позивача, але її вивезення є незаконним у зв`язку із відмовою відповідачки повернутися на територію Італійської Республіки. Представник Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гринчак С.С. в судовому засіданні позов підтримала з підстав, що в ньому зазначені та надала пояснення про те, що відмова відповідачки повернути дитину до Італійської Республіки є порушенням Конвенції в частині утримання дитини. Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позову не визнала та суду пояснила, що вона у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 не перебуває, будь яких законних підстав для проживання в Італійській Республіці вона не має. В вересні 2016 року вона з сином ОСОБА_7 виїхала з Італійської Республіки за згодою позивача та на його грошові кошти, без визначення дати повернення; в Італійській Республіці сімейне життя з позивачем у неї не склалося, оскільки позивач має багато боргових зобов`язань та нездатен утримувати її та дитину, вони проживали у найманому житлі. Жодних перешкод у спілкуванні позивача з сином вона не чинить, та не перешкоджає позивачу брати участь у вихованні їх дитини. ОСОБА_1 приїжджав до сина в 2016 році та має можливість бачити дитину у будь-який час. На даний час вона з дитиною зареєстровані та проживають в житловому будинку який належить її батькам та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В даному помешканні наявні усі належні умови для повноцінного зростання та розвитку їх сина та виховання його в атмосфері любові і піклування. Також зазначила, що їх син адаптувався в нових умовах в Україні, відвідує дитячий садок, танцювальний гурток, має друзів. Оскільки у неї відсутні дозволи Італійської Республіки на в`їзд та вона буде департована як тільки перетне кодон даної країни, вважає, що за умов повернення дитини вона буде позбавлена можливості піклуватися про сина, що на її думку зашкодить морально-психологічному стану дитини через його малолітній вік та необхідність постійної материнської турботи, яку не здатен замінити батько. Тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні позову не визнала та просить відмовити з підстав викладених нею у письмовому відзиві на позов та запереченні. Також просить суд врахувати, що ОСОБА_1 не має власного житла, договір оренди та відомості про доходи позивача є сумнівними. Також, просить суд взяти до уваги той факт, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно рішення УДМС України в Тернопільській області від 07 березня 2017 р. набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» і є громадянином України з 19 липня 2014 року. Вважає, що його примусове повернення до Італійської Республіки не відповідатимуть інтересам дитини. Представник третьої особи Служби у справах дітей Бережанської районної державної адміністрації Тернопільської області Звіришин С.П. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та вважає, що позивач не позбавлений можливості брати участь у вихованні сина ОСОБА_9 на території України. Відповідні права батька не мають преважати над правами і законними інтересами дитини, та примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та позбавлення дитини материнської опіки може призвести до негативних наслідків для малолітнього ОСОБА_9 .
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією виписки з акта про народження виданої 19.06.2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Провінції Пезаро та Урбіно мерії м. Фано Італійської Республіки.
Як вбачається з копії особистого комплексного свідоцтва та довідки про стан сім`ї виданого 19.06.2017 року Відділом громадської служби Провінції Пезаро та Урбіно мерії м. Фано Італійської Республіки, дитина ОСОБА_7 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в Італійській Республіці зареєстрований громадянином Італійської Республіки та після народження проживав у вказаній країні.
04 вересня 2014 року Італійською Республікою на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 видано паспорт серії НОМЕР_1 в якому вказано батьками дитини: ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .
Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами у вересні 2016 року ОСОБА_11 разом з сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 приїхали з Італійської Республіки в Україну та на даний час проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 29 травня 2017 року ОСОБА_6 подав до Комісаріату Державної поліції м.Фано Квастури Пезаро-Е-Урбіно Італійської Республіки заяву про вчинення ОСОБА_12 викрадення та утримання його неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордоном згідно ст. 574 Кримінального кодексу. 31 травня 2017 року ОСОБА_6 подав до Міністерства внутрішніх справ Квастури Пезаро-Е-Урбіно Італійської Республіки заяву про відкликання наданого ним дозволу на отримання паспорта малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як вбачається з виписки з торгового реєстру підприємств ОСОБА_6 з 23.12.2010 року зареєстрований як особа що здійснює роздрібну торгівлю харчовими продуктами та гігієнічними засобами для дому. Станом на 31.12.2016 року підприємство використовує найману працю одного працівника. 19.08.2017р. до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) через Центральний орган Італійської Республіки надійшла заява ОСОБА_6 про сприяння поверненню дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Італійської Республіки. Заява обґрунтована тим, що відповідач незаконно, без його згоди вивезла дитину з Італійської Республіки та визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітнього ОСОБА_7 Позивач не давав. На підставі довіреності позивача Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області звернулося до відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Італійської Республіки. 07.09.2017р. відповідач ОСОБА_4 надіслала письмові пояснення, згідно з якими вона відмовляється повернути дитину, посилаючись на те, що позивач під час проживання дитини в Італійській Республіці не дбав про інтереси та благополуччя дитини, матеріально їх не забезпечував, синові часу не приділяв не розмовляв з ним та дитина не розуміє італійської мови та не розмовляє нею, одружитися з нею позивач не бажав. Сина вона вивезла на Україну за згодою батька. Як вбачається з довідки №445 виданої 01.09.2017 року Літятинською сільською радою Бережанського району Тернопільської області, ОСОБА_4 зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею зареєстрований син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мати ОСОБА_13 , 1959 року народження, яка є власником даного житлового будинку. Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов складеного 15.06.2017 року комісією Бережанської районної державної адміністрації Тернопільської області та Акту обстеження житлово-побутових умов складеного 01.09.2017 року комісією Літятинської сільської радою Бережанського району Тернопільської області, ОСОБА_4 проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею проживають: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мати ОСОБА_13 , 1959 року народження. Дане житлове помешкання складається з трьох житлових кімнат, що знаходяться в хорошому санітарному стані, де створено належні умови для повноцінного проживання та виховання дитини. Також мешканці даного будинку утримують підсобне господарство, домашню птицю для власних потреб, користуються земельною ділянкою площею 0,547 га. Відповідно до характеристики складеної 01.09.2017 року головою Літятинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_1 громадянка України, врівноважена, працьовита, дбайливо ставиться до виховання ситна, користується повагою серед жителів села. Дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в дошкільному навчальному закладі Літятинського навчально-виховного комплексу філії Потуторської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Бережанської районної ради Тернопільської області, що підтверджується довідкою №123 виданою 04.09.2017 року завідувачем вказаного навального закладу. Згідно довідки №14 виданої 07.09.2017 року Бережанським центром первинної медичної допомоги, дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в даному медичному закладі та щомісячно оглядається сімейним лікарем та фельдшером в с. Літятин. Відповідно до довідки № 37/2017 про реєстрацію особи громадянином України, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно рішення УДМС України в Тернопільській області від 07 березня 2017 р. набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» і є громадянином України з 19 липня 2014 року. В силу частин 1, 7 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 13 Сімейного кодексу України, частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Як регламентує частина 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція ) Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV. Відповідно до ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року. Згідно з частиною 1 статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підставою виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, що права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. Згідно частин 1, 2 та 3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Тобто, за змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: 1.заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч.1 ст.13); 2.заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч.1 ст.13); 3.існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч.1 ст.13); 4.дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13); 5.повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20); 6.з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч 2 ст.12); 7.чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3). Відповідне рішення суду повинно містити встановлені юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність відмови в такому поверненні. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до положень ст.3, ч.1 ст.12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Оскільки безпосередньо в позові, в поясненнях представника заявника, представника позивача та у вимозі офіційного органу вказано, що виїзд матері з дитиною з Італійської Республіки здійснено за добровільною згодою позивача, виїзд здійснено без встановлення сторонами спору дати та обставин повернення дитини сторін до Італійської Республіки, тому відсутні правові підстави для застосування Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей щодо обставини виїзду матері і дитини із вказаної території. Крім цього відповідно до ст. 4 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Тому правовий захист за зазначеною Конвенцією забезпечується виключно у разі вчинення акта порушення прав піклування або доступу. За умовами ст. 4 ЦПК України кожна особа, має в порядку встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає спір керуючись принципом диспозитивності судового розгляду (ч.1 ст. 13 ЦПК України) - в межах заявлених сторонами вимог та на підставі поданих ними доказів.

Так в судовому засіданні відповідачка надала пояснення про те, що позивач приїжджав на територію України та мав можливість безперешкодно спілкуватись із сином, що не заперечувалося стороною позивача. Отже у відповідача не було жодних перешкод у спілкуванні із дитиною, здійсненні ним своїх батьківських прав та обов`язків. Тому відсутні докази щодо порушення прав піклування або доступу. Крім цього, відповідно до змісту Конвенції, порушення прав піклування або доступу повинно бути безпосередньо пов`язане із викраденням або іншим незаконним вивезенням дитини з території договірної держави. У свою чергу відповідно до ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування. Так позивач надав згоду на переміщення дитини до України, не надав суду будь-якого доказу прийняття відповідачкою обов`язку на повернення дитини до Італійської Республіки, на час перебування дитини в Італійській Республіці, чи на час її перебування в Україні, не забезпечував утримання дитини на час її перебування в Італійській Республіці і в Україні. Таким чином усі зазначені обставини виключають правові підстави для визнання переміщення та утримання дитини сторін в Україні незаконним та застосування до обставин спору положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. В ст. 34 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей зазначено, що ця Конвенція має переважну силу стосовно регульованих нею питань над Конвенцією від 5 жовтня 1961 р. щодо повноважень влади і права, застосованого до захисту неповнолітніх, для учасників обох Конвенцій. В інших випадках ця Конвенція не обмежує застосування будь-якого міжнародного договору, що діє між державою походження і запитуваної держави, або іншого законодавства запитуваної держави для цілей повернення незаконно переміщеної чи утримуваної дитини, або організації прав доступу. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Отже положення Конвенції передбачає колізійну норму про застосування положень Закону України «Про міжнародне приватне право». Так в ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказано, що права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Отже дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України та проживає на території України. У свою чергу особистий закон дитини в ст. 161 СК України передбачає, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За обставин відсутності доказів щодо незаконного переміщення дитини в Україну, відсутності доказів незаконного утримання дитини матір`ю та незаконного обмеження доступу до вирішення даного спору не підлягають застосуванню положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Крім цього відповідно до ст. 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Так відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Таким чином втручання державного органу в сімейне життя відповідача може бути здійснено виключно у випадках, передбачених Конституцією України. Однак в Конституції України не передбачено можливості втрутитись в сімейне життя відповідачки та її сина за обставин відсутності доказів порушення нею прав позивача щодо стверджуваного ним незаконного вивезення дитини сторін і порушення прав доступу, за умов надання ним згоди на виїзд дитини до України і відсутності доказу зобов`язання відповідачки повернути дитину сторін до Італійської Республіки до обумовленого сторонами терміну. Крім цього відповідно до принципу №6, що міститься в Декларації прав дитини від 20/11/1959 р., малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Так само перед судом не доведено наявності виключних обставин для розлучення матері та малолітнього сина. Разом із цим відповідно до принципу №8 Декларації прав дитини від 20/11/1959 р., затвердженої Резолюцією 1386 ( XIV) Генеральної Асамблії ООН від 20/11/1959 дитина за усіх обставин повинна бути серед тих, хто в першу чергу отримує захист і допомогу. Отже міжнародно-правовим зобов`язанням України є надання захисту і допомоги дитині сторін в результаті розгляду даного спору. Однак розлучення матері та малолітнього сина, без будь-яких на те правових підстав не може розглядатися як надання Україною малолітній дитині захисту і допомоги. У свою чергу відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20/11/1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму. Так необхідно зазначити, що відповідно п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).
Так відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Під час розгляду справи судом було встановлено, що після народження спільної дитини ОСОБА_7 відносини між її батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які не перебувають в зареєстрованому шлюбі погіршились, в тому числі у зв`язку з труднощами економічного характеру в забезпеченні належного рівня життя. В процесі розгляду цивільної справи сторонами не заперечувалося, що за згодою позивача ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_4 разом з малолітнім сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 неодноразово відвідувала Україну та у вересні 2016 року виїхала з сином з Італійської Республіки в Україну де постійно проживає по даний час. ОСОБА_6 відвідував сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України в 2016 році та в 2017 році та ОСОБА_4 не чинила перешкод ОСОБА_6 у спілкуванні з сином. За матеріалами справи, малолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідував та продовжує відвідувати дошкільні освітні заклади, знаходиться на обліку в закладі охорони здоров`я, в дитини сформувалось певне коло спілкування з однолітками з дитячого садку, встигла завести друзів. Безпосередньо письмовими доказами, в тому числі фотографіями з сімейного архіву ОСОБА_4 , підтверджені сталі родинні стосунки дитини безпосередньо з матір`ю. ОСОБА_7 забезпеченні належні умови для гармонійного розвитку дитини. Викладені обставини вказують на високий рівень соціалізації малолітньої ОСОБА_7 , глибоку інтеграцію дитини в суспільстві за місцем проживання в с. Літятин, Бережанський район, Тернопільська область, що відбулось протягом останніх півтора року та чим суд не вправі нехтувати.
Як регламентує частина 2 статті 1 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно частини 1 статті 3, частин 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно Принципу 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Виходячи з вищенаведеного, суд враховує безперечні батьківські права та законні інтереси ОСОБА_6 відносно малолітнього ОСОБА_7 , прагнення реалізації батьківських обов`язків з виховання дитини тощо. Однак при цьому суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_4 , як мати дитини не має законних прав на постійне місце проживання в Італійській Республіці та не зможе піклуватися про свого сина на території даної країни, виходячи з того, що відповідні права батька не мають превалювати над правами і законними інтересами дитини, та примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання, складу родини та відсутність опіки матері, може призвести до негативних наслідків для малолітнього ОСОБА_7 , тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленого позову. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення, однак при цьому вбачає доцільним застережити наступне: Мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Тобто, відмова у забезпеченні повернення малолітнього ОСОБА_7 до Італійської Республіки не обмежує та не має тлумачитись як обмеження прав батька на участь у вихованні дитини, яке повинно вирішуватись батьками спільно (частина 1 статті 157 Сімейного кодексу України), та той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 стаття 157 Сімейного кодексу України).
Керуючись ст.ст. 1, 3, 9 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 3, 11, 12, 16, 19 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, ст.ст. 1,7, 150,155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Бережанська районна державна адміністрація Тернопільської області про забезпечення повернення малолітньої дитини ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Італійської Республіки відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.
Головуючий суддяР. М. Грицак