Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 202/2182/15-ц

провадження № 61-1651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Кшуташвілі Вікторія Олексіївна,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року у складі колегії суддів: Міхеєвої В. Ю., Свистунової О. В., Ремези В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву мотивовано тим, що 16 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № DNL0AE00006181, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 13 тис. доларів США зі сплатою 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 14 жовтня 2011 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 25 грудня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 29 260,29 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 461 434 грн 77 коп., з яких: 3 330,08 доларів США - заборгованість за кредитом, 8 163,07 доларів США - заборгованість з процентів за користування кредитом, 452,43 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 17 314,71 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а. с. 4-6).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 29 260,29 доларів США, що за курсом НБУ становить 461 434 грн 77 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 16 жовтня 2006 року № DNL0AE00006181, яка станом на 25 грудня 2014 року склала 14 945,58 доларів США, що за курсом НБУ становить 235 691 грн 80 коп., з яких: 3 330,08 доларів США - заборгованість за кредитом, 8163,07 доларів США - заборгованість з процентів за користування кредитом, 452,43 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 3 000 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, наведене є підставою для стягнення з нього заборгованості за цим договором.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року скасовано, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що останній платіж відповідачем було внесено 29 жовтня 2009 року, переривання строку позовної давності

15 серпня 2014 року не було, оскільки відповідач не вчиняв дій щодо погашення кредитної заборгованості. Зараховані банком грошові кошти за реалізацію автомобіля (як заставне майно за іншим кредитним договором від 28 вересня 2007 року № 107119) не можуть свідчити про визнання відповідачем кредитної заборгованості.

14 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що акт від 09 жовтня 2013 року про прийняття автомобіля позичальника та копія нотаріально посвідченої довіреності від 22 листопада 2013 року, видана ОСОБА_3 на право відчуження транспортного засобу ПАТ КБ «ПриватБанк», свідчать про визнання відповідачем кредитної заборгованості.

09 серпня 2016 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, копія акта від 09 жовтня 2013 року про прийняття автомобіля позичальника та копія нотаріально посвідченої довіреності від 22 листопада 2013 року, видана ОСОБА_3 ПАТ КБ «ПриватБанк» на право відчуження транспортного засобу, не можуть бути належними доказами вчинення відповідачем дій, які переривають перебіг строку позовної давності за спірним кредитним договором, оскільки автомобіль марки «Daimler-Chrysler» 313D, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 було передано відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» як заставне майно за іншим кредитним договором від 28 вересня 2007 року № 107119.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNL0AE00006181, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 13 000 доларів США зі сплатою 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення 14 жовтня 2011 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 25 грудня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 29 260,29 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 461 434 грн 77 коп., з яких: 3 330,08 доларів США - заборгованість за кредитом, 8 163,07 доларів США - заборгованість з процентів за користування кредитом, 452,43 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 17 314,71 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а. с. 4-6).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивстановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

28 жовтня 2015 року представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до суду першої інстанції подано заяву, у якій заявлено вимогу про застосування строку позовної давності (а. с. 68).

Також судом апеляційної інстанції установлено, що згідно із розрахунком заборгованості (а. с. 148) станом на 29 жовтня 2009 року відповідач ОСОБА_3 здійснив останній платіж на погашення заборгованості. При цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором звернулося лише 03 березня 2015 року.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору від 16 жовтня 2006 року, сторони узгодили період сплати щомісячного платежу у сумі 308,47 доларів США а саме: з 21 по 28 число кожного місяця, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії.

Таким чином, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, закінчився у листопаді 2012 року, і був пропущений ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 цього кодексу встановлено, що для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частин четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини першої, третьої статті 264 ЦК Україниперебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що 29 жовтня 2009 року відповідач ОСОБА_3 здійснив останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором № DNL0AE00006181, укладеним 16 жовтня 2006 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», а банк звернувся до суду із позовом 03 березня 2015 року.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

Доводи касаційної скарги про те, щоакт, підписаний 09 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 про прийняття автомобіля позичальника, та копія нотаріально посвідченої довіреності від 22 листопада 2013 року, виданої ОСОБА_3 на право відчуження транспортного засобу ПАТ КБ «ПриватБанк», свідчать про визнання відповідачем кредитної заборгованості та переривання перебігу строку позовної давності, є безпідставними, оскільки автомобіль марки «Daimler-Chrysler 313D», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було передано відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» як заставне майно за іншим кредитним договором від 28 вересня 2007 року № 107119 (а. с. 83, 84).

Суд апеляційної інстанції також дійшов правильного висновку про те, що копія квитанції від 15 серпня 2014 року про сплату на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» 45 500 грн на погашення заборгованості не свідчать про визнання боргу відповідачем, оскільки платником цих коштів зазначено іншу особу (а. с. 51).

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф.Хопта

Ю. В. Черняк