Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 483/445/16-ц

провадження № 61-5179св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Південна товарна біржа у м. Миколаєві, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року в складі судді Казанлі Л. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 червня 2016 року в складі суддів: Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Південна товарна біржа у м. Миколаєві, ОСОБА_4, про визнання угоди дійсною та визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на Південній товарній біржі у м. Миколаєві уклали договір купівлі-продажу ј частини земельної ділянки площею 0,05 га, що знаходиться на вул. АДРЕСА_1 у с. Покровське Очаківського району Миколаївської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. ОСОБА_2 у шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_5, до складу якої входить ј частина вказаної земельної ділянки. При зверненні до нотаріальної контори нотаріус повідомила, що біржова угода купівлі-продажу не є доказом права власності спадкодавця ОСОБА_5, оскільки вона не була нотаріально посвідчена, тому постановою від 3 листопада 2015 року відмовила у вчиненні нотаріальної дії.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати дійсним договір купівлі-продажу ј частини земельної ділянки на вул. АДРЕСА_1 у с. Покровське Очаківського району Миколаївської області, який укладений 15 березня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на Південній товарній біржіу м. Миколаєві; визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності у порядку спадкування за законом роз'єднані в окремі провадження. Позовну заяву в частині вимог про визнання права власності у порядку спадкування повернуто ОСОБА_2 для подання до належного суду.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не ухилявся від нотаріального посвідчення спірного правочину, проте ОСОБА_5 до нього не звертався з пропозицією щодо нотаріального посвідчення вказаного вище договору. У спірному договорі не визначено його предмет - розмір земельної ділянки, яка підлягає відчуженню, а тому відсутні підстави вважати, що сторонами спірного правочину досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами спірного договору не досягнуто згоди з усіх його істотних умов, зокрема щодо розміру земельної ділянки. Позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні докази, що набувач за життя звертався до продавця із заявою (вимогою, повідомленням) про нотаріальне посвідчення договору, а з боку ОСОБА_3 починаючи з 1999 року до дня смерті ОСОБА_5 мали місце дії, які б свідчили про ухилення від нотаріального посвідчення вказаного вище договору.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами у належній формі на товарній біржі укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому цей правочин є чинним. Сторонами погоджено зміст цього договору та виконано його умови. Спірний правочин не було посвідчено нотаріально з вини відповідача, який ухилявся від вчинення вказаних дій. Суди не звернулися до Південної товарної біржі у м. Миколаєві з відповідним запитом з метою встановлення обставин укладення договору купівлі-продажу. Крім того, судом першої інстанції з порушенням прав та інтересів позивача роз'єднано заявлені позовні вимоги про визнання угоди дійсною та визнання права власності в порядку спадкування. Суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права залучив до участі у справі третю особу ОСОБА_4 без згоди позивача. Разом з тим, судом безпідставно не залучено до участі у справі в якості третьої особи Покровську сільську раду Очаківського району Миколаївської області.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що спірний договір купівлі-продажу вчинено з порушенням вимог закону щодо його нотаріального посвідчення. Судами вірно встановлено, що набувач за життя не звертався до продавця з вимогою про нотаріальне посвідчення спірного правочину, а відповідач не ухилявся від нотаріального посвідчення цього договору. Крім того, спірний договір купівлі-продажу містить суперечності в розмірах земельної ділянки, а тому сторони цього договору не дійшли згоди щодо всіх його істотних умов.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що умови спірного правочину містять суперечності щодо розміру земельної ділянки, так у пунктах 1-3 договору вказано, що ОСОБА_5 купив ј частину земельної ділянки у с. Покровське Очаківського району Миколаївської області, а у пункті 6 указаного договору, що його предметом є Ѕ частина вказаної вище земельної ділянки, яка продана за 84 грн. Отже, сторонами спірного правочину не визначено його істотні умови, зокрема предмет, а тому він є неукладеним, тобто не породжує для його сторін жодних прав чи обов'язків. Відповідач не ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, не змінював адреси проживання чи засобів зв'язку, ніколи не уникав зустрічей ні з ОСОБА_5, ні з його спадкоємцями.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,2 га, яка розташована у с. Покровське Очаківського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом на право власності на землю, який є дійсним.

15 березня 1999 року на Південній товарній біржі у м. Миколаєві між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 купив частину земельної ділянки, що знаходиться в с. Покровське Очаківського району Миколаївської області. Вказаний договір не був нотаріально посвідчений.

Встановлено, що за змістом пункту 1 вказаного вище договору купівлі-продажу ОСОБА_5 купив ј частку земельної ділянки, яка має загальну площу 0,2 га, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, який був виданий йому на підставі рішення Покровської сільської ради народних депутатів Очаківського району Миколаївської області від 29 липня 1994 року.

Відповідно до довідки Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 3 березня 2016 року за ОСОБА_5 обліковується земельна ділянка площею 0,05 га на вул. АДРЕСА_1 у с. Покровське Очаківського району Миколаївської області.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

ОСОБА_2 як спадкоємець майна ОСОБА_5 звернулася до суду з позовами про визнання угоди дійсною та визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності у порядку спадкування за законом роз'єднані в окремі провадження.

Відповідач заперечував проти задоволення позову та вказував, що він не ухилявся від нотаріального посвідчення спірної угоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 47 ЦК Української РСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За змістом статті 153 ЦК Української РСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Встановлено, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки нотаріально не посвідчений, такий договір лише зареєстрований на Південній товарній біржі у м. Миколаєві.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення спірного правочину.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 ЦК Української РСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини другої статті 47 ЦК Української РСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідним є не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено факту ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди, а спірний правочин містить суперечності, які унеможливлюють встановлення предмету позову та його ціни, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання дійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Доводи касаційної скарги, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення спірного правочину, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, а у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що набувач за життя звертався до продавця про нотаріальне посвідчення договору, а з боку ОСОБА_3 починаючи з 1999 року до дня смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) мали місце дії, які б свідчили про ухилення від нотаріального посвідчення згаданого вище договору.

Доводи касаційної скарги, що спірний договір не було належно оформлено саме з вини ОСОБА_4, не заслуговують на увагу, оскільки останній не був стороною договору купівлі-продажу від 15 березня 1999 року, а позовні вимоги заявлені з тих підстав, що ОСОБА_5повністю виконав спірну угоду, проте ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального оформлення цього правочину.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суди безпідставно не звернулися до Південної товарної біржі у м. Миколаєві з відповідним запитом з метою встановлення фактичних обставин справи, зокрема, щодо описки в договорі купівлі-продажу, оскільки позивач не була позбавлена права подавати докази, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду, подавати свої доводи щодо питань, які виникають під час судового розгляду.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що судом першої інстанції у порушення права позивача, роз'єднано заявлені позовні вимоги, оскільки з ухвали Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року вбачається, що позовну заяву в частині вимог про визнання права власності у порядку спадкування повернуто ОСОБА_2 для подання до належного суду. Вказана ухвала відповідно до пункту 3 частини першої статті 293 ЦПК України, в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, підлягала оскарженню до апеляційного суду. Отже, позивач мала право захистити своє порушене право шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року.

Доводи касаційної скарги, що судом першої інстанції з порушенням норм процесуального закону не вирішено належним чином питання про склад учасників процесу, зокрема третіх осіб, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем надано пояснення, а позивачем не спростовано належними та допустимими доказами, що ОСОБА_4. фактично користується спірною земельною ділянкою, а тому суди дійшли вірного висновку, що ухвалене у справі судове рішення може вплинути на його права і обов'язки.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про необхідність залучення до участі у справі Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, оскільки ухвалені у справі судові рішення не впливають на права і обов'язки вказаної сільської ради.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик