Справа № 347/924/17
Провадження № 2/347/19/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді: Гордія В.І.,

з секретарем Корбутяк Н.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Косові справу за позовом ОСОБА_2 до Соколівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Соколівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, суду пояснили та в позовній заяві позивачка зазначила, що в с.Соколівка на присілку Блудівка, Косівського району в користуванні позивачки знаходиться земельна ділянка загальною площею 0,75 га: з них 0,01 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,74 га для ведення особистого селянського господарства. На цій земельній ділянці побудований житловий будинок та стайня. На протязі десятків років з центральної дороги проходила заїзна дорога до її господарства. Нею користувалися ще її батьки. Існувала вона також ще в радянські часи та в той час коли в селі був колгосп, то була колгоспна дорога. Цією дорогою користувалися жителі села, нею вивозили органічні добрива та зібраний урожай з колгоспних полів. Дана дорога на присілку Блудівка в с. Соколівка Косівського району Івано-Франківської області зазначена в Генеральному плані села. Сусіднім межівником з її земельною ділянкою, з сторони центральної дороги є відповідач по справі, ОСОБА_3. Через його земельну ділянку проходила ця заїзна дорога, але вона не входила до його земельної ділянки. Заїзною дорогою вона користувалися безперешкодно до недавнього часу. Коли ОСОБА_3 почав забороняти їй користуватися безперешкодно дорогою, то позивачка звернулася до Соколівської сільської ради та довідалася про те, що у ОСОБА_3 є Державний акт на право власності на землю, який виданий 24.12.1998 року, серія ІУ-ІФ № 038050 на суміжну з її земельну ділянку площею 0,8505 га. В Державному акті на право власності на землю виданому на ім'я ОСОБА_3 не зазначена та відсутня заїзна дорога до її господарства та земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_3 земельна ділянка в с. Соколівка присілок Блудівка Косівського району площею 0,8505 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства передана в приватну власність на підставі рішення за № 15 сесії Соколівської сільської ради від 22.12.1998 року. Кадастровий номер земельній ділянці ОСОБА_3 не присвоєно. В протоколі сесії Соколівської сільської ради від 22.12.1998 року відсутнє рішення про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки в приватну власність в с. Соколівка Косівського району Івано-Франківської області, а є рішення за №15 про надання в приватну власність земельної ділянки розміром 0,33 га ОСОБА_4 на присілку ОСОБА_5 с. Соколівка Косівського району, тобто іншому жителю с. Соколівка та на іншому участку села. В Державному акті на право приватної власності на землю виданому на ім'я ОСОБА_3 зазначено 3 земельні ділянки. Саме ділянка №3 площею 0,1856 га, де по межі від «Ї» до «І» межівником є позивачка, проходила заїзна дорога до її господарства.

На даний час до її господарства взагалі відсутня заїзна дорога, оскільки земельні ділянки, які межують з її земельною ділянкою знаходяться в приватній власності інших громадян села. В даному випадку суміжним межівником ОСОБА_3 порушено принцип добросусідських відносин так як до кожного господарства, земельної ділянки повинен бути вільний доступ, прохід, заїзд будь-яким видом транспорту. А тому просить позов задоволити та визнати незаконними і скасувати Державний акт на право власності на землю, який виданий 24.12.1998 року, серія ІУ-ІФ № 038050 на ім'я ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6, в судовому засіданні позов не визнали, суду пояснили, що на той час ОСОБА_3 одним із перших скористався своїм правом на приватизацію. Так, згідно Державного акту на право власності серія ІУ-ІФ №038050 виданого 24.12.1998 року, йому було передано у приватну власність 3 земельні ділянки: ділянка Д1 площею 0,4969 га, знаходиться на території с. Соколівка, присілок Площа; ділянка Д2 площею 0,1680 га знаходиться на території с. Соколівка, присілок Площа (на якій побудовано будинок, де зараз він проживає) та ділянка Д3 площею 0,1856 га знаходиться на на території с. Соколівка, присілок Блудівка. При встановленні зовнішніх меж земельної ділянки на присілку Блудівка, в с. Соколівка, які проводились представником сільської ради інженером-землеупорядником ОСОБА_7 були також присутні ще: депутат кутка Блудівка - ОСОБА_8 та сусіди. На сусідній ділянці знаходилась позивачка ОСОБА_2 зі своїм батьком ОСОБА_9, які на той час заготовляли сіно. Відповідачем було запрошено їх взяти участь в замірах, але вони відмовились і продовжували спостерігати за процесом зі своєї ділянки. Після одержання Державного акту на право власності на землю, ним було огороджено територію своєї приватизованої земельної ділянки суцільним парканом, а у звязку із постійним руйнуванням ґрунтовими водами заїзду з центральної дороги до його ділянки, він вирішив замінити трубу на переїзді через рів, тому стару трубу викопав та вивіз, а нову так до цього часу і не поставив. Уже багато років користується заїздом до своєї ділянки через подвіря сусіда-брата ОСОБА_10. Ширина його земельної ділянки, яка межує з центральною дорогою становить 5 метрів, на ній уже давно посаджено сад, який на даний час плодоносить, що можуть підтвердити сусіди. Крім того, звертає увагу на те, що упродовж 18 років він не приховував від ОСОБА_2 чи сусідів, які із нею спілкуються, факт приватизації ним земельної ділянки. Виходячи з наведеного вважає, що позивачці увесь цей час, а саме з осені 1998 року було відомо про наявність у нього державного акту на вказану земельну ділянку, однак, упродовж вказаного часу, ОСОБА_2 користувалася заїзною дорогою через земельні ділянки його сусіда та не зверталася до нього чи суду щодо надання їй підїзної дороги через його земельну ділянку. Просить в позові відмовити, застосувавши позовну давність.

Представник Соколівської сільської ради, сільський голова, ОСОБА_11 щодо позовних вимог чіткої позиції не висловив, довіряє вирішення даного позову на розсуд суду. Однак, в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 дійсно зверталася в Соколівську сільську раду з заявою про приватизацію землі та подавала відповідні документи, але так як в поданих нею документах вона зазначала дорогу, то сільська рада відмовила їй, оскільки земля, яку вона вказувала як дорогу вже була у власності ОСОБА_3 ОСОБА_12 там була для вивозу мінеральних та органічних добрив колгоспу, так як там було сховище. На даний час дороги до господарства позивачки ОСОБА_2 нема, як і нема дороги і до господарства її сусідки ОСОБА_13

Вислухавши сторони, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Виходячи з того, що відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, то в даному випадку, суд повинен встановити, чи дійсно видача відповідачу ОСОБА_3 Державного акту на право приватної власності на землю порушує право позивачки ОСОБА_2 щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, а також зясувати, у чому саме полягає порушення її прав.

Відповідно до ст. 3 Земельного Кодексу від 18.12.1990 року № 561-ХІІ (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Статтею 17 ЗК 1990 року (діючого на той час) було передбачено порядок передачі земельних ділянок у власність Радами народних депутатів, зокрема: передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до п.3 розділу «Спори, що виникають з земельних правовідносин» висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України за І півріччя 2012 року, передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК 1990 р. (чинного на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 цього Кодексу. Проте дію зазначеної статті зупинено стосовно власників земельних ділянок, визначених ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 3 зазначеного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, цією нормою визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 розд. X «Перехідні положення» ЗК 2001 р. громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (постанова Верховного Суду України від 30 травня 2012 р. у справі № 6-31цс12).

Як було встановлено судом та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідачу ОСОБА_3 на куті Блудівка, що в с. Соколівка, Косівського району, що відбувалося восени 1998 року, були присутні інженер-землеупорядник ОСОБА_7, секретар сільської ради і сусіди.

Після проведення обмірів земельної ділянки, відповідачу ОСОБА_3 24.12.1998 року на підставі рішення Соколівської сільської ради № 15 від 22.12.1998 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю, що стверджується його копією (а.с.5). Відповідно до даного Державного акту, ОСОБА_3 було передано у власність три земельні ділянки загальною площею 0,8505 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства.

Як вказано в самому Державному акті, даний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю ІФ № 08-27/000050.

Натомість, позивачкою ОСОБА_2 надано суду тільки інформацію Соколівської сільської ради від 01.02.2017 року (а.с.17) та довідку про склад сім'ї від 01.02.2017 року (а.с.16) про те, що господарство ОСОБА_2 розташоване в с. Соколівка, присілок Блудівка, Косівського району. В даному господарстві ОСОБА_2 зареєстрована одна. Земельна ділянка становить 0,75 га (для будівництва і обслуговування житлового будинку 0,01 га, сінокіс 0,74 га). Житловий будинок ніде не зареєстрований. На даній земельній ділянці знаходиться стайня. До даного господарства заїзної дороги немає, причини невідомі.

Крім того, аналізуючи пояснення сторін та покази свідка ОСОБА_12, яка ствердила про існування в минулому заїзної дороги до господарства , судом встановлено, що вказана дорога, за часів існування колгоспу, являла собою, так званий, під'їзд для вивозу органічних добрив колгоспу, так як там було поле. Тобто, вказана дорога не є дорогою сільського значення, а лише під'їздом до сховища та поля, тому при видачі ОСОБА_3 Державного акту і не виникало жодних питань щодо її включення чи не включення до земельної ділянки відповідача.

Свідок ОСОБА_14, який проживав там з 1984 року, а з 1990 року був головою колгоспу, в судовому засіданні ствердив, що на спірній території були сільськогосподарські землі (городи), які ніхто не обробляв, з 1990 року ті землі перейшли до сільської ради, але ніякої дороги там не було. Також, свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні суду дав аналогічні пояснення про те, що він проживав там з 1985 року, і з того часу працював там учителем. Земельну ділянку, якою тепер користується позивачка ОСОБА_2, в тих роках була ділянкою школи, на якій він разом з учнями школи садили городину.

Крім того, як ствердила сама позивачка, а також було встановлено земельною комісією (акт обстеження від 14.03.2017 року (а.с.15) та висновок земельної комісії від 22.08.2017 року (а.с.53)), спірною дорогою позивачка не користувалася з 2007 року, тобто протягом останніх 10 років у зв'язку із недобросусідськими відносинами та через встановлення ОСОБА_3 суцільного паркану. Дорога, яка могла бути надана до її господарства без нанесення шкоди іншим господарствам, була зруйнована повінню у червні 2006 року.

Тобто, позивачка в судовому засіданні вказала, що після того, як відповідач ОСОБА_3 в 2006 році забрав трубу, вона спірною дорогою не користувалася, оскільки користувалася іншою дорогою, яку їй дозволила використовувати сусідка. Однак, та сусідка померла, її господарство продали, а новий власник теж не пускає користуватися його дорогою.

Крім того, пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, передбачено, що згідно зі статтею 257 ЦК (435-15) у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом. Якщо для певних правовідносин, пов'язаних зі здійсненням права власності на землю чи користування нею, законом встановлено інші строки звернення до суду за вирішенням спору, застосовуються ці строки.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В поданому до суду запереченні на позов, відповідач ОСОБА_3, заявив клопотання про застосування до позовних вимог ОСОБА_2 строків позовної давності, оскільки з часу, коли позивачка довідалася про порушення свого права, минуло більше трьох років.

Отже сплив позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, є підставою для відмови у позові.

На підставі ст. 15, 257-261 ЦК України, ст.ст. 3, 17, 22, 98, 100 Земельного Кодексу 1990 року та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 263265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_2 до Соколівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Косівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Гордій В.І.