Справа № 454/1021/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1031/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Бурка В.В.» на рішення Сокальського районного суду Львівської області в складі судді Веремчука О.А. від 26 червня 2015 року у справі за позовом Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Личаківського районного суду м. Львова та держави Україна в особі Міністерства Юстиції України про відшкодування моральної шкоди нанесеної в результаті протиправних дій, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26 червня 2015 року в позові Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Личаківського районного суду м. Львова та держави Україна в особі Міністерства Юстиції України про відшкодування моральної шкоди нанесеної в результаті протиправних дій, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації відмовлено.

Вказане рішення оскаржило ФГ «Бурка В.В.». в особі представника Бурки Валерія Володимировича.

В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення на підставі якого стягнути з Держави України, Личаківського районного суду м. Львова в користь ФГ «Бурка В.В.» кошти в сумі 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій, що спричинили приниження честі, гідності та ділової репутації. Вважають рішення незаконним, таким що не ґрунтується на законності, верховенстві права, на вимогах закону. Зазначають, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суддя вважав встановленими, внаслідок чого судом не виконано норми Конституції України. Висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання учасники справи (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників),зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 1176 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» та відмовляючи у задоволенні позову, - виходив з того, що представник ФГ «Бурка В.В.» не був засудженим, не притягувався до криминальної або адмістративної відповідальності, вищевказані заходи до нього судом не застосовувались. В той же час із змісту позовної заяви випливає, що підставою стягнення моральної шкоди є незгода Бурки В.В. з рішенням суду. Kpiм того, позивач не надав суду жодних доказів того, що ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 06.06.2014 р. з якою не погоджується позивач, є завідомо неправосудною, а суд в судовому засіданні таких не здобув.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають.

ФГ «Бурка В. В.» звернулося в суд з даним позовом до Личаківського районного суду м.Львова та держави України в особі Міністерства юстиції України, у якому просило стягнути з Держави України та Личаківського районного суду м.Львова в їх користь 1000000 (один мільйон) гривень на відшкодування моральної та матеріальної шкоди спричинених протиправними діями Галицького районного суду м.Львова. В обґрунтування позову зазначали, що 2.06.2014 року представник позивача на адресу Личаківського районного суду м. Львова направив позовну заяву про оскарження дій Апеляційного суду Львівської області. 14.06.2014 року представник позивача отримав ухвалу винесену 06.06.2014 року суддею Личаківського районного суду Львівської області по справі № 2/463/1424/14 про відмову у відкритті провадження по справі. ФГ «Бурка В.В.» вважає ухвалу винесену 06.06.2014 року суддею Личаківського районного суду м.Львова незаконною, оскільки вона не ґрунтується на законності, верховенстві права, та прийнята без дотримання конституції та законів України.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз'яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України, згідно якого, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає, також, вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Вказане відповідає, також, позиції Європейського суду з прав людини викладеній, зокрема, у тексті п. 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 року (заява №20347/03): «Суд зазначає, що позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Зважаючи на наведене позовна заява ФГ «Бурки В.В.» в частині вимог до Личаківського районного суду м. Львова не підлягала розгляду у порядку цивільного судочинства.

Також, відповідно до вимог статті 15 ЦПК України, яка була чинною на час ухвалення судового рішення, - суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 чинного ЦПК України.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтями 1, 12 Господарського процесуального кодексу України було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право юридичної особи на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Спори, що виникають між юридичними особами та державою Україна в особі Міністерства юстиції України при реалізації ними своїх повноважень, за своїм суб'єктним складом підвідомчі господарським судам.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб'єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб'єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України.

У справі, яка переглядається, ФГ «Бурка В.В.» заявило вимогу до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України лише про відшкодування моральної шкоди, така вимога не об'єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір у частині вимог до держави Україна в особі Міністерства Юстиції України підвідомчий господарському суду.

Вказане, також, відповідає висновкам Верховного Суду, що виловлені у Постановах, які ухвалені у справах зі схожими предметами та підставами позовів та відповідно до п. 4 ст. 263 ЦПК України повинні бути враховані при ухваленні судового рішення, а саме у справі №461/1930/16-ц (провадження 14-60цс18 від 15.03.2018 року та №454/1668/17 (провадження 61-15046сво18 від 27.06.2018 року.

Зважаючи на вказане розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства та відповідно постановлене за наслідками такого розгляду оскаржуване рішення слід вважати такими що здійснений та ухвалене без дотримання вимог закону, а тому таке рішення суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню із закриттям провадження у даній справі (п.1 ч.1 ст. 255, ст. 377 ЦПК України).

Вказаним апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В.В.» - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області 26 червня 2015 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Личаківського районного суду м. Львова та держави Україна в особі Міністерства Юстиції України про відшкодування моральної шкоди нанесеної в результаті протиправних дій, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра