Дата документу Справа №
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 320/7144/16

Провадження №22-ц/778/777/18

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Евальд Д.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року в складі судді Пономаренко Л.Е. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 28.12.1982 року по 06.02.1985 року.

У 1982 році при виконанні службових обов'язків в Демократичній Республіці Афганістан в результаті підриву на міні він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обличчя, лівої голені (ЗЧМТ - контузія головного мозку - 1984 рік), що призвело до погіршення стану здоров'я.

У зв'язку із отриманою травмою порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні життєві функції, навички та бажання, не має можливості працювати, відчуває себе втраченим для суспільства та родини. Все це завдає йому моральних страждань.

За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена 3 група інвалідності, яка пов'язана з виконанням ним обов'язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року в цій справі скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково та стягнуто з Міністертсва оборони України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 (тридцять тисяч) грн. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач, його представник та представник відповідача до суду апеляційної інстанції не з'явились, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст..ст. 128, 130 ЦПК України ( а.с.137; 139; 144).

Від представника позивача надійшла письмова заява , де міститься клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача ( а.с.145).

Судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 23.12.1982 року по 06.02.1985 року, де велись бойові дії; має право на користування пільгами згідно ст.ст. 7, 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (а.с. 7, 8).

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної ВЛК по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця, Протокол № 840 від 09.09.2010 року, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обличчя, лівої голені (контузія головного мозку - 1984р.) колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 в подальшому призвели до розвитку віддалених наслідків ЗЧМТ - контузія головного мозку - 1984р.). Поранення, контузія та захворювання, як наслідок перенесеної контузії, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 19).

За результатами огляду за висновками медико-соціальної (експертної) комісії позивачу 22.08.2012 року первинно було встановлено третю групу інвалідності, що пов'язано з виконанням ним обов'язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується випискою із акта огляду МСЕК серії АД № 140985 (а.с. 75).

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Позивач посилається на завдання йому моральної шкоди через отримання травм, в зв'язку з проходженням військової служби. Зазначає, що від травм у нього розвинулись хвороби та погіршився стан здоров'я, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, працювати, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.

За вимогами ч. 3 ст. 10 , ст. 60 ЦПК України ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналогічні положення містяться в ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ураховуючи викладене, суд врахував всі вимоги закону, належним чином дослідив, чи доведено позивачем факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, чи наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправними діями завдавача, шкоди та вини відповідача в її завданні. При цьому Міністерство оборони України доводило відсутність своєї вини, на що суд дав належну оцінку їх доводам.

Також у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення при виконанні службових обов'язків в Демократичній Республіці Афганістан у період з 23.12.1982 року по 06.02.1985 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20 грудня 1991 року) та Цивільного кодексу України 2003 року, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Однак, відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

До того ж пунктом 7 частини 2 статті 7 "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено, що до інвалідів війни належать інваліди з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах.

Позивач відноситься до інвалідів війни 3 групи та на нього розповсюджується дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що підтверджується довідкою № 36 від 20.10.2016 року (а.с. 7).

Нормами зазначеного закону не передбачене відшкодування моральної шкоди.

Статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначений перелік пільг інвалідам війни, до складу яких належать, зокрема: безплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів (пункт 1 частини 1); безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад (пункт 3 частини 1); позачергове обслуговування амбулаторно-поліклінічними закладами, а також позачергова госпіталізація (пункт 9 частини 1); право на щорічне медичне обстеження і диспансеризацію із залученням необхідних спеціалістів (пункт 12 частини 1).

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я позивача, передбачене чинним законодавством у формі медичного обслуговування, гарантій, компенсацій та пільг.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в позові у цій справі.

Таким чином, з урахуванням вказаних норм колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.03.2018 року

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова