ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Пруднікової П.М., позивача ОСОБА_1, розглянувши у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права співвласника на частку у майні, -

ВСТАНОВИВ:

09 серпня 2017 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права співвласника на частку у майні, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить 2/3 будинку АДРЕСА_1, а інша 1/3 частина вказаного будинку належить відповідачеві ОСОБА_2. Так, позивач вказує, що відповідач у вказаному будинку не з'являвся більше 10 років, кошти на утримання нерухомого майна співвласникам не надає, його місце проживання, перебування, реєстрації чи роботи нікому не відоме, у належній відповідачу частині будинку будь-які особисті речі відсутні. Відсутність відповідача понад 10 років за місцем розташування належному йому нерухомого майна та повна байдужість з його боку щодо утримання, володіння та користування цим майном призвели до того, що частина будинку, в якій відсутнє опалення, за ці роки потребувала термінового капітального ремонту, нездійснення якого не тільки загрожувало руйнуванням всієї будівлі, а й шкодило здоров'ю позивача та членів його сім'ї.

Виходячи з викладеного позивач просив припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину житлового будинку № АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку, які належали ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні викладеним, просив позов задовольнити.

Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, а саме за допомогою офіційного веб-порталу Судова влада України в мережі Інтернет www.court.gov.ua, шляхом публікування оголошення про його виклик до суду, в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній даних і доказів, що відповідає положенням п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору від 01.11.1983 року ОСОБА_1 належить 5/21 частин житлового будинку АДРЕСА_1 /а.с.9-10/.

Із технічного паспорта на житловий будинок № АДРЕСА_1, інвентарний номер 3707, реєстровий номер 6082, виготовленого Фастівським міжміським бюро технічної інвентаризації вбачається, що 1/3 будинку належить ОСОБА_2 /а.с.11-13/.

Виконавчим комітетом Фастівської міської ради 13.12.2016 року ОСОБА_1 видана довідка за № І35.2513.4, відповідно до якої згідно архівних даних КП КОР «Фастівське МБТІ», 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1 згідно права власності зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 /а.с.18/

Відповідно до акта комісійного обстеження житлового будинку від 26.08.2016 року, у складі в.о. начальника містобудування та архітектури ОСОБА_4, завідуючої сектора капітального будівництва ОСОБА_5, в присутності заявника ОСОБА_1 було проведено комісійне обстеження будинку по АДРЕСА_1 на предмет вирішення питання щодо безгосподарського утримання частини житлового будинку. Так, комісійно встановлено, частину будинку (кв. 1), що належить ОСОБА_2 знаходиться в незадовільному стані внаслідок без господарського утримання протягом 10 років та не використовується протягом зазначеного терміну за цільовим призначенням під житло. В частині будинку виявлені наступні недоліки: відсутнє замощення навколо будинку; на стінах сліди замокання та відшарування штукатурки; перекриття має прогин балок, сліди протікання та відшарування штукатурки; віконні столярні вироби вражені гниллю; внутрішні дверні полотна відсутні; поли місцями пошкодженні; опалювальне обладнання зруйноване; відсутнє забезпечення електроенергією, теплопостачанням та водопостачанням. Частина будинку ОСОБА_1, в цілому знаходиться в задовільному стані. Обстеживши домоволодіння, комісія прийшла до висновку, що квартира ОСОБА_2 знаходиться в безгосподарському стані, що приводить до погіршення умов нормальної життєдіяльності сім'ї гр.. ОСОБА_6 Вищеперераховані фактори несуть загрозу руйнування всього будинку, що може призвести до небезпечних наслідків у частині домоволодіння ОСОБА_6 /а.с. 17/.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.316-319, 325, 386, 391 та 405 ЦК України, ст. ст.9, 109 ЖК України під правом власності слід розуміти право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і тільки власникові у повній мірі належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Тільки він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При цьому власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, в тому числі і через суди.

Статтею 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч. 1ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до довідки КП Фастівської міської ради «Фастівське бюро технічної інвентаризації», станом на 01.01.2013 року, 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстровано на ім'я ОСОБА_1 на підставі Договору дарування посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори 01.11.1983 року р.3787 (3/7 частини) та Договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори 01.11.1983 року р.3789 (5/21 частини). 1/3 частину будинку зареєстровано на ім'я ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори 12.12.2000 року р. 1830. Згідно архівних даних КП ФМР „Фастівське БТІ", станом на 01.01.2013 року, витяг і реєстру прав власності на нерухоме майно та дублікати правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок не видавалися та не реєструвалися /а.с. 21/.

Згідно ч. 1ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до статті 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Зі змісту даної норми слідує, що в разі понесення одним із співвласників витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник.

Положення ст. 360 ЦК України не містять виключень щодо обов'язку співвласника брати участь в утриманні спільного майна у межах своєї частки у майні, зокрема щодо відсутності цих зобов'язань, у випадку не проживання співвласника у будинку, яка перебуває у спільній власності.

Таким чином, закон не пов'язує витрати на управління, утримання та збереження спільного майна та інші витрати, що виникли з використання об'єкта спільної власності, з фактичним володінням та користуванням співвласниками цим об'єктом.

Судом встановлено, що відповідач у даному домоволодінні не проживає та всупереч вимогам ЦК України своє майно не утримує: не проводить поточні ремонти для збереження жилого стану будинку та взагалі належним йому майном не користується, не приймає жодних заходів необхідних для утримання, збереження, схоронністю спільного майна, домоволодіння в цілому, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності.

У відповідності до ст.541 ЦК України, у сторін виникає солідарний обов'язок за зобов'язаннями, пов'язаними з утриманням спільного майна. Однак, відповідач не несе жодних витрат на утримання домоволодіння.

Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, судом встановлено, що відповідач протягом 10 років у належній йому частині будинку № 11 по вул. Гетьманській в м.Фастові не проживає, будинок знаходиться в безгосподарському стані. Такі дії відповідача призводить до значного погіршення умов проживання позивача та членів його родини, оскільки загрожують руйнуванню усіє будівлі. При цьому, достовірно встановлено, що спільне володіння і користування майном є неможливим.

В постанові Верховного Суду України № 6-2925цс-15 від 13.01.2016 року викладена правова позиція, у якій Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, виходячи з аналізу статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358, 364 ЦК України, глави 26 ЦК України, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем.

При вирішенні питання компенсації частки в об'єкті нерухомого мийна суд бере за основу висновок експерта № 1-02/02 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 02.02.2018 року, складений судовий експертом Українського центру судових експертиз ОСОБА_7 на замовлення позивачки, яким встановлено вартість квартири № 1 житлового будинку АДРЕСА_1, яка знаходиться користуванні ОСОБА_2 без врахування земельної складової складає 15438,38 грн. Вказана сума була внесена позивачем на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області відповідно до квитанції № 156 від 28.02.2018 року /а.с.105/, що складає повну вартість 1/3 частки вищезазначеного будинку.

За викладених обставин та виходячи з предмета і підстав заявленого позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.3,15,16,355-358,365 Цивільного кодексу України, ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права співвласника на частку у майні - задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2.

Повний текст рішення виготовлений 16 березня 2018 року.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області за правилами, встановленими в ст.ст. 354-356 ЦПК України відповідно, з урахуванням положень п. 15.5 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя Є.Ю.Чернишова