Справа № 604/95/18
Провадження № 2/604/111/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Сташківа Н.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ілик Г.М.,

розглянувши у підготовчому провадженні в залі суду в сел. Підволочиську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки, піклування Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд для неповнолітніх дітей за кордон без згоди та супроводу батька у супроводі матері,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України у країну Шенгенської зони - Республіка Польща, неповнолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, терміном на 1 (один) рік, з моменту набрання рішенням законної сили.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вони з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області 01 грудня 2017 року. У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4, та ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_6, які на даний час є неповнолітніми. Позивач зазначає, що діти проживають разом з нею, перебувають на її утриманні. Після розірвання шлюбу у сторін напружені відносини, у зв'язку із чим відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляється від надання дозволу на виїзд дітей за межі України у країну Шенгенської зони - Республіка Польща, де проживає матір позивача ОСОБА_7, яка перебуває у шлюбі із гр. Республіка Польща ОСОБА_10, який надав згоду на перебування дітей у його будинку по АДРЕСА_1, де є всі необхідні умови. Таким чином, діти позбавлені можливості вільного переміщення через кордон без згоди батька. Позивач вважає, що виїзд за межі України дасть змогу розширити неповнолітнім кругозір, познайомитися із традиціями і звичаями іншої держави, оздоровитися, покращити моральний стан.

В судове засідання сторони, будучи повідомленими про дату і час розгляду справи, не з'явилися, подали заяви з проханням справу слухати у їх відсутності.

Позивач подала заяву в якій зазначила, що виїзд дітей також пов'язаний із можливим навчанням доньки ОСОБА_4 у Польщі.

Відповідач позовні вимоги визнав, зазначивши що не заперечує проти періодичних виїздів дітей закордон за умови повернення їх на Україну.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки, піклування Підволочиської РДА Тернопільської області проти позову не заперечила, підтримала висновок органу опіки, піклування.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, суд вважає за можливе прийняти рішення у підготовчому провадженні, задовольнивши позов з наступних підстав.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2017 року №2/604/405/17 шлюб між сторонами розірвано. Рішення вступило в законну силу 21 грудня 2017 року.

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4, та ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_6, які на даний час є неповнолітніми, про що свідчать свідоцтва про народження серія НОМЕР_2, видане 06 березня 2002 року, та серія НОМЕР_3, видане 22 квітня 2013 року.

Неповнолітні діти сторін проживають разом з позивачем, перебувають на її утриманні, що засвідчується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №5802 від 02 жовтня 2017 року та актом №5805 від 02 жовтня 2017 року, виданих Скалатською міською радою Підволочиського району.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2017 року, вирішено стягувати з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітніх доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі, у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно і продовжувати до досягнення старшою дитиною повноліття. Вказане рішення вступило в законну силу 11 грудня 2017 року, перебуває на виконання у Підволочиському РВДВС ГТУЮ в Тернопільській області, однак станом на подання даного позову, кошти на утримання дітей позивачем не отримувалися.

Донька ОСОБА_4, учениця 10 класу Скалатської ЗОШ І-ІІІ ступенів, що стверджується характеристикою №7 та довідкою №8 від 22 січня 2018 року, виданою дирекцією Скалатської ЗОШ І-ІІІ ступенів.

Судом встановлено, що з метою оздоровлення та розширення світогляду дітей Позивач має намір поїхати з ними у країну Шенгенської зони - Республіка Польща. Проте, у зв'язку з тим, що Відповідач заперечував проти виїзду дітей за кордон, Позивач, на основі висновку органу опіки та піклування районної державної адміністрації №01-73/01-17, звернулася до суду для отримання дозволу, оскільки це відповідатиме інтересам неповнолітніх.

В судовому засіданні встановлено, що в Республіці Польща, куди має намір їхати Позивач з дітьми, проживає матір позивача ОСОБА_7, яка перебуває у шлюбі із гр. Республіка Польща ОСОБА_10, який надав згоду на перебування дітей у його будинку по АДРЕСА_1, що вбачається із карти побуту ОСОБА_7 серія НОМЕР_4 та свідоцтва про шлюб останньої.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до конвенції про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи інтереси дітей, які мають конституційне право на освіту, здоровий спосіб життя та право вільно залишати територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає, що виїзд неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за кордон України буде здійснений в інтересах дітей, сприятиме їх всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству.

За таких обставин, враховуючи правові приписи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити та надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України у країну Шенгенської зони - Республіка Польща, неповнолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, терміном на 1 (один) рік, з моменту набрання рішенням законної сили.

Щодо строку перебування дітей за кордоном, то суд зазначає наступне. Позивач зазначає у позові та власноручній заяві, що має намір оздоровити, розширити кругозір дітей та підготувати доньку ОСОБА_4 до навчання на території Республіки Польща. Зважаючи на вказане, а також те що Відповідач визнав позов, то суд вважає за можливе надати дозвіл на такий тривалий термін.

Крім того в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід також стягнути витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 13, 141, 200, 247, 263-265, 273, 280-284, 352, 354, 355 Цивільного процесуального Кодексу України, п. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 р., п. 2, 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 та пункти 16, 23 Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231, ст. 4 ч.2 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду Україну громадян України, ст.ст. 150, 155, 254 СК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у країну Шенгенської зони - Республіка Польща (адреса: АДРЕСА_1), неповнолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, терміном на 1 (один) рік, з моменту набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_2, паспорт серія НОМЕР_5, виданий Підволочиським РВ УМВСУ в Тернопільській області 19 березня 1996 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки АДРЕСА_3, паспорт серія НОМЕР_6, виданий Підволочиським РВ УМВСУ в Тернопільській області 20 лютого 2003 року, 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сташків Н.Б.