Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 177/595/15-ц

провадження № 61-328 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Центральної міської районної у м. Кривому Розі ради, Орган опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області

від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Михайлів Л .В., Барильської А. П.,

Ляховської І. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Центральної міської районної у м. Кривому Розі ради, Орган опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 грудня 1997 року позивач перебувала у

зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який розірвано заочним рішенням

Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2012 року. Під час шлюбу у подружжя народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу відповідач чинить їй перешкоди у користуванні майном - житловим будинком по АДРЕСА_4, де вона разом із дочкою зареєстровані, у зв'язку з чим вона з дочкою змушені проживати в іншому місці без реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1, тоді як відповідач проживає в будинку з новою сім'єю.

Зазначала, що розірвання шлюбу між нею та відповідачем не позбавляє її та їхню малолітню дитину ОСОБА_6 права користування зазначеним вище будинком.

Посилаючись на викладене, просила вселити їх до будинковолодіння АДРЕСА_4; визначити порядок користування вказаним житловим будинком, виділивши в користування згідно з поверховим планом від 15 жовтня 2009 року на будівлю під літ. «А-1»

ОСОБА_4 кімнату № 1-7 площею 25,9 кв. м, ОСОБА_3 кімнату № 1-5 площею 7,7 кв. м, а малолітній ОСОБА_6 кімнату № 1-6 площею 8,7 кв. м, залишивши в спільному сумісному користуванні ванну кімнату № 1-4 площею 7,3 кв. м, їдальню

№ 1-3 площею 8,1 кв. м, кухню № 1-2 площею 7,2 кв. м, веранду № 1-1 площею

18,8 кв. м.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відсутні правові підстави для вселення позивача разом із малолітньою дочкою ОСОБА_6 до будинковолодіння АДРЕСА_4, оскільки право позивача та її малолітньої доньки не порушено відповідачем, тому що вони покинули спірне житло у квітні 2010 року, з того часу ним не користувались, крім того, позивач має у власності інше житло. Також судом зазначено, що оскільки у позові відмовлено через недоведеність, тому відсутні підстави для вирішення питання про застосування строків позовної давності, про яке заявлено відповідачем.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про вселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Вселено в домоволодіння АДРЕСА_4 ОСОБА_3 та її малолітню доньку ОСОБА_6 В іншій частині рішення залишено без змін.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_3 з донькою у спірному будинку не проживає та не користуються ним з 2010 року, оскільки відповідач чинить їй перешкоди, що свідчить про доведеність порушення права позивача на користування житловим приміщенням та наявність підстав для вселення. Крім того, апеляційний суд зазначив, що відсутні підстави для визначення порядку користування спірним житлом на час вирішення справи, оскільки визначення такого порядку без проживання в самому будинку є передчасним.

У липні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі помилково скасоване рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про

внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного

процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до

Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов

висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення апеляційного суду - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з виключенням із мотивувальної частини рішенняабзацу 6 на 6 сторінці рішення.

Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.

Судом установлено, що 19 грудня 1997 року сторонами укладено шлюб, який розірвано рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2012 року. Сторони мають малолітню дитину - дочку ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також їхня малолітня донька зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_4, який належить відповідачу на праві приватної власності.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2012 року вирішено спір про поділ спільного майна подружжя між сторонами, згідно з яким

ОСОБА_3 відмовлено у визнанні вказаного будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Фактично в указаному будинку мешкає відповідач, його дружина ОСОБА_8 та дві її неповнолітні дочки: ОСОБА_9 та ОСОБА_10., у той час як позивач разом із дочкою проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку,

квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем правових підстав для задоволення позову. При цьому судом враховано, що позивач спільне господарство з власником будинку не веде, угоди про порядок

користування спірним будинком не укладала та тривалий час (з квітня 2010 року) не проживає у спірному будинку. Крім того, судом враховано, що ОСОБА_3 є власником двокімнатної квартири загальною площею 43 кв. м, житловою площею 27,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вселення, виходив з того, що відповідач чинить перешкоди у користування будинком позивачу та її малолітній дитини, чим обмежує їх права, що у свою чергу є підставою для задоволення позову в цій частині.

Однак із вказаним висновком апеляційного суду не можна погодитися виходячи з

наступного.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням.У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла.

З урахуванням наведених положень закону, висновок апеляційного суду про те, що матеріали справи не містять доказів втрати позивачем права користування спірним житлом з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України, не відповідає дійсним

обставинам справи, оскільки жодною із сторін не заперечується факт непроживання позивача з донькою у спірному житловому будинку з 2010 року, тобто більше ніж рік, як передбачено статтею 405 ЦК України.

Висновки апеляційного суду про те, що непроживання позивача пов'язано з

перешкодами, які їй чинить відповідач, не можна вважати обґрунтованими, оскільки наявні у справі матеріали про звернення позивача до правоохоронних органів з приводу поведінки відповідача належать до періоду 2011 року, про події 2010-2011 років надавали покази свідки, проте в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач намагалась вселитись до спірного домоволодіння після вирішення судом спору про поділ спільного майна подружжя у 2012 році і відповідачем з того часу їй чиняться перешкоди.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд помилково вважав, що непроживання позивача з донькою у будинку відповідача з квітня 2010 року до часу звернення до суду (березень 2015 року) пов'язано з

перешкодами, які нібито чинив відповідач, оскільки доказів таких обставин, які б існували після звернення позивача у 2011 році до правоохоронних органів, а також після вирішення судом 13 грудня 2012 року спору про поділ майна, стороною позивача не надано. При цьому судом враховано, що у період існування таких перешкод у 2010-2011 роках позивач не зверталась до суду з вимогами про вселення її до указаного будинку.

Висновок апеляційного суду про безпідставність посилання суду першої інстанції у своєму рішенні на належність ОСОБА_3 на права власності іншого житла, як на підставу відмови у задоволенні позову, не можна вважати обґрунтованим, оскільки факт наявності у позивача на праві власності іншого житла не був підставою для відмови у задоволені позову, а був одним із фактів, який встановлено судом. При цьому судом також встановлено, що виїхавши з будинку у 2010 році, позивач на цей час проживає в Італії, а у спірному будинку відповідач проживає зі своєю новою сім'єю, між сторонами конфліктні стосунки, і наведені обставини унеможливлюють їхнє

сумісне проживання.

Такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим не тільки з підстав правильного застосування норм матеріального права, а й з підстав дотримання справедливого балансу між правами обох сторін при постановлені оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи, постановлено внаслідок правильного застосування норм матеріального та процесуального права, а судом апеляційної інстанції помилково скасовано судове рішення першої інстанції, яке відповідає закону, отже рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Разом з тим суд вважає за необхідне виключити із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновок про те, що метою звернення позивача до суду є не захист своїх прав, а саме помста колишньому чоловікові, оскільки такий висновок суду не ґрунтується на жодному доказі.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції із виключенням із мотивувальної частини рішення суду посилання як на мотив звернення позивача до суду - помсту колишньому чоловіку.

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або

ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то сплачений при її поданні судовий збір у розмірі 292 грн 32 коп. підлягає стягненню з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_4

Керуючись статтями 141, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року

скасувати, рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області

від 31 березня 2016 року залишити в силі, виключивши із мотивувальної частини

рішення посилання як на мотив звернення до суду помсту колишньому чоловіку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4

292 грн 32 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик