Справа № 350/14/17
Номер провадження 2/350/22/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2018 року смт.Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Стадник О.С.,

адвокатів Ошуста С.Є., Гутник П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Рожнятів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Грабівської сільської ради Рожнятівського району, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно,суд-

В С Т А Н О В И В:

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 просив суд ухвалити рішення, яким в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 визнати за ним право власності на будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1

В основу своїх позовних вимог позивач зіслався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла його мати ОСОБА_6, яка була власником домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 Після її смерті відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Він є спадкоємцем за заповітом, який складено 29 квітня 2002 року, підписаний власноручно вдома ОСОБА_6 та посвідчений секретарем Грабівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області - Бойчук С.В. та зареєстровано в реєстрі №37. Бажаючи скористатися своїм правом на спадкування за заповітом, він звернувся в нотаріальну контору, однак нотаріус відмовив йому в оформленні спадщини на домоволодіння, мотивуючи тим, що відсутній документ про право власності на домоволодіння на спадкодавця. При таких обставинах, він не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, змушений звернутися в суд за захистом своїх законних прав та інтересів.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свій позов підтримав та пояснив, що спірне домоволодіння було спільною власністю його батьків, оскільки збудоване ними за час спільного проживання. ОСОБА_4 доводиться йому рідною сестрою, однак саме він проживає у спірному будинковолодінні від народження, тому має виключне право на спадщину як за законом так і за заповітом, який замість матері підписав він особисто, оскільки ОСОБА_6 була неграмотною. Мати дійсно невміла читати та писати, тому спірний заповіт не могла сама прочитати, але секретар зміст заповіту виклала саме так, як хотіла заповідачка. Стверджує, що заповіт був складений за місцем проживання заповідачки, оскільки вона сама не могла ходити, у його присутності. Підтверджує, що після смерті у 1979 році їхнього батька ОСОБА_8 позивачка ОСОБА_4, з метою прийняття спадщини взяла багато належного батькові майна, в тому числі верстат, візок, вили, сапи, граблі, інший сільськогосподарський інструмент та інше майно. Вона забирала все, що хотіла, а він, ОСОБА_3, не заперечував. ОСОБА_4 має свій будинок і не повинна претендувати на його майно.

Не заперечує, що про існування заповіту ОСОБА_4 могла дізнатися тоді, коли він звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно.

Прізвище їхньої матері в різних документах записане по різному, в деяких документах- ОСОБА_3, а в деяких- ОСОБА_6, однак правильним є прізвище ОСОБА_3. Він проживає в спірному домоволодінні, тому є його власником і просить суд ухвалити рішення про визнання за ним права власності на домоволодіння. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

У своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 просила суд ухвалити рішення, яким визнати заповіт зареєстрований в реєстрі за № 37, посвідчений 29 квітня 2002 року секретарем Грабівської сільської ради від імені ОСОБА_6 недійсним. Встановити, що вона прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_9 та після смерті її матері ОСОБА_6. Визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2

В основу своїх позовних вимог ОСОБА_4 зіслалася на те, що вони з позивачем є братом і сестрою. За час спільного проживання їхні батьки побудували житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_3 в селі Грабів Рожнятівського району. Вся сім'я проживала в цьому господарстві. ІНФОРМАЦІЯ_4 році помер їхній батько ОСОБА_9, після смерті якого вона прийняла спадщину, оскільки вступила у фактичне володіння та управління спадковим майном . В 2001 році стан здоров'я матері різко погіршився, вона дбала про неї, доглядала її, готувала їсти, а на день її смерті проживала разом з матір'ю тому вважає , що прийняла спадщину. ІНФОРМАЦІЯ_3 року їхня мати ОСОБА_6 померла і вони разом з братом проводили похорони. Крім цього, вона взяла велику кількість майна після смерті матері, яке належало їй, тому вона і в цьому випадку вступила в управління та володіння спадковим майном.

Позовні вимоги ОСОБА_3 не визнає, оскільки заповіт є недійсним з тих підстав, що мати була неграмотною, невміла ні писати, ні читати. Зі змісту заповіту невідомо , чи даний заповіт було прочитано. Крім цього, як видно з тексту заповіту, секретарем сільської ради, не було перевірено дієздатність особи, а також заповіт складено від імені ОСОБА_6, а не ОСОБА_3, що є доказом того, що не встановлювалося особу заповідача.

Вважає, що вони з братом мають право на рівні частини спадкового майна. Крім того, вона має право на обов'язкову частку в спадщині, оскільки на час відкриття спадщини після смерті матері була непрацездатною.

У судове засідання ОСОБА_4 не прибула, її представниця ОСОБА_10 позов ОСОБА_3 не визнала, а позов ОСОБА_4 підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Крім цього пояснила, що про заповіт її довірителька дізналася після того, як ОСОБА_3звернувся із заявою про визнання права власності на спадкове майно, а суд залучив її до участі в розгляді справи. Після смерті у 1979 році ОСОБА_8, позивачка ОСОБА_4 з метою прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, взяла ряд спадкового майна, яке належало батькові, зокрема, взяла візок, верстат, вили та інший сільськогосподарський інструмент, та багато іншого майна.

ОСОБА_5 в судове засідання також не прибула, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов ОСОБА_3 не визнала, а позов ОСОБА_4 вважає підставним.

Представник Грабівської сільської ради - сільський голова с.Грабів Чекіт Г.П. в судове за- сідання не прибула, подала суду заяву про розгляд справи без її присутності, однак в попередньому судовому засіданні пояснила про те, що мати сторін була неграмотною, неписьменною, тобто не вміла читати і писати, але чи вміла вона підписуватися не знає. Також їй відомо, що заповіт складався і підписувався секретарем сільради за місцем проживання ОСОБА_6, оскільки вона була ще й неходячою.

Свідок ОСОБА_12суду дала показання про те, що вона працювала в с.Грабів сільською листоношею з 1970 по 2014 рік. Стверджує, що завжди, коли вона приносила пенсію ОСОБА_6, за отримання пенсії весь час розписувався її син позивач ОСОБА_3, оскільки його мати була неписьменною, а останніми роками перед смертю вона ще й небачила.

Суд, вислухавши сторін та свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позови підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин,які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України,положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов"язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Судом встановлено,що правовідносини між сторонами, тобто спадкові правовідносини виникли у 1979 році після смерті ОСОБА_8, під час дії ЦК Української РСР в редакції 1963 року, тому до цих правовідносин слід застосовувати і норми Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст.ст. 1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позовній заяві вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З пояснень ОСОБА_4 встановлено, що про існування спірного заповіту вона дізналася після того, як ОСОБА_3звернувся із заявою про визнання права власності на спадкове майно, а суд залучив її до участі в розгляді справи та надіслав про це ухвалу.

Інших доказів,які б спростовували зазначені твердження позивачки, судом не встановлено,а ОСОБА_3 суду не надано.

Згідно ст.80 ЦК України в редакції 1963 року, закінчення строку позовної давності до пред"явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

За змістом ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Судом встановлено , що позивачка до місяця лютого 2017 року не знала про існування заповіту від 29.04.2002 року ,і саме в цей час дізналася про нього.

За такої обставини,суд вважає , що пред"явлення нею позовної вимоги про визнання недійсним цього заповіту поза межами строку позовної давності допущено з поважної причини, а тому її право підлягає захисту.

Сторони стверджують суду, що інших доказів на підтвердження чи заперечення позовних вимог, крім тих, що є в матеріалах даної справи та які надані суду під час судових засідань, не існує.

Судом встановлено, що ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року ( а.с.104) та ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року ( а.с. 16) були подружжям, спільно проживали у збудованому ними у 1956 році домоволодінні, що знаходиться АДРЕСА_4 та доводилися батьками ( а.с.19,58) позивачам ОСОБА_3та ОСОБА_4, яка змінила прізвище у зв"язку з одруженням ( а.с.59 ).

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Про те, що ОСОБА_6 була фактичним власником спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_8 підтверджено копією довідки №1319 від 26 грудня 2016 року, виданої Грабівською сільською радою (а.с. 13) з якої видно, що згідно із записом за № 2 в погосподарській книзі виконавчого комітету Грабівської сільської ради, ОСОБА_6 на праві особистої власності належить житловий будинок, який знаходиться у АДРЕСА_5

Також, сторони погодилися, що прізвища їхніх батьків у різних документах записані по різному, в деяких документах - ОСОБА_3, а в деяких- ОСОБА_3, однак вони стверджують, що це одні і ті ж особи - їхні батьки.

Не оспорюється жодною із сторін і та обставина, що після смерті ОСОБА_14 спадковому домоволодінні залишився проживати і проживає по даний час позивач ОСОБА_3, який доводиться сином, а ОСОБА_4 донькою померлому ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8та померлій ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_6, а тому у відповідності до ст.529 ЦК України в редакції 1963 року, та у відповідності до ст.1261 ЦК України вони дійсно є спадкоємцем першої черги.

Факт проживання в спірному домоволодінні позивача ОСОБА_3на момент його батька та матері підтверджено копією його паспорта ( а.с.5-зворот), та копією довідки №1319 від 26 грудня 2016 року ( а.с.13).

Сторони стверджують, що інші спадкоємці першої черги відсутні.

Ст.549 ЦК України в редакції 1963 року передбачає, що для прийняття спадщини необхідно щоб спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дняч відкриття спапдщини.

Поясненнями сторін та наданими ними доказами підтверджено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не зверталися із заявою в нотаріальну контору в установлений ст.549 ЦК України в редакції 1963 року строк про прийняття спадщини.

Однак судом встановлено, що ОСОБА_3 на момент смерті ОСОБА_8проживав та проживає по даний час в спадковому домоволодіння і таким чином фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Вищенаведені показання сторін, в тому числі і показання позивача ОСОБА_3 підтверджують, що позивачка ОСОБА_4 також вчинила передбачені ч.1 п.1 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року дії після смерті у 1979 році свого батька ОСОБА_8, а отже вона має право на частину спадщини після смерті її батька.

Згідно заповіту від 29 квітня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі № 37, посвідченого секретарем Грабівської сільської ради Рожнятівського району ОСОБА_7, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно ОСОБА_15.З цього ж заповіту вбачається, що заповіт підписано ОСОБА_6 власноручно вдома ( а . с. 90 ) .

За змістом ч. 1 ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно ст.543 ЦК України в редакції 1963 року, якщо заповідач внаслідок фізичної вади , хвороби або будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням в його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвічених, заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зороблено.

З пояснень ОСОБА_4та представника сільської ради, а також показань вищевказаного свідка судом достовірно встановлено, що заповідачка ОСОБА_6 була неписьменною, тобто не вміла писати і читати.

Про те, що заповідачка була неписьменною підтвердив і сам позивач ОСОБА_3 на користь якого складено заповіт, який крім того суду пояснив про те, що саме він підписав заповіт складений на його користь.

Отже, оскільки оспорюваний заповіт від 29 квітня 2002 року складений всупереч вимогам ст.ст.48, 543 ЦК України в редакції 1963 року, суд вважає його таким, що не відповідає вимогам закону, а тому цей заповіт слід визнати недійсним.

Згідно ст.534 ЦК України в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Спадкоємство за законом має місце , коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Якщо заповіт визнається недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкування на загальних підставах ( ч.2 ст.545 ЦК України в редакції 1963 року ).

Оскільки заповіт від 29.04.2002 року визнано судом недійсним, ОСОБА_3та ОСОБА_4мають право на спадкування за законом.

Копією постанови нотаріуса № 1256/02-14 від 26 грудня 2016 року (а.с.11) підтверджено, що ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 у зв'язку з відсутністю документа власності на спадкове майно та через існування розбіжностей в родинних відносинах.

Копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого ПП «ОЛВІР» (а.с.8-10) підтверджено, що у с. АДРЕСА_6 знаходиться домоволодіння, що складається з житлового будинку, погребу, двох сараїв, вбиральні, воріт криниці та огорожі.

Позивачкою ОСОБА_4доведено факт прийняття нею спадщини після смерті у 1979 році її батька ОСОБА_8 у спосіб, передбачений ч.1 п.1 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, тому її вимога про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька підлягає до задоволення.

Вимога ОСОБА_4про встановлення факту прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_6не підлягає задоволенню з таких підстав.

Копією свідоцтва про народження ( а.с.58) підтверджено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 року, а копією довідки виданої Івано-Франківською очною ЛТЕК від 02.04.1991 року підтверджено, що позивачка ОСОБА_4 є інвалідом другої групи по зору з дитинства ( а.с.107).

Згідно ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ст.1270 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає суду підстави прийти до переконання, що незалежно від того чи має спадкоємець право на обов"язкову частку у спадщині, він зобов"язаний вчинити дві дії для її прийняття: постійно проживати із спадкодавцем, або якщо спадкоємець не проживав постійно із спадкодавцем, подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Позивачка ОСОБА_13 не довела факт проживання з спірному домоволодіння на час смерті ОСОБА_6, не вчинила передбачених цими нормами необхідних дій, тому її вимога про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_6 не відповідає вимогам закону , а тому є безпідставною.

Отже, оскільки спадкоємцями за законом половини спірного спадкового майна, яке належало ОСОБА_8, були позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також ОСОБА_6, якій належала інша половина домоволодіння, кожен із цих спадкоємців мав право на 1/6 частину в половині домоволодіння.

Оскільки ОСОБА_4 прийняла спадщину тільки після смерті свого батька, за нею слід визнати право власності на 1/6 частину спадкового домоволодіння .

ОСОБА_6 на день смерті була власницею 4/6 частин домоволодіння, спадкоємцем якого ( частки) є позивач ОСОБА_3, якому крім цього належить 1/6 частина домоволодіння після смерті спадкодавця ОСОБА_8, тому за цим позивачем слід визнати право власності на 5/6 частин домоволодіння.

Питання про судові витрати суд вирішує у порядку ст.141 ЦПК України.

На підставі Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України, ст.ст.203,215, 1218, 1223, 1241, 1247, 1257, 1258, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст.6, 112, 525, 529, 530, 535, 543, 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року, керуючись ст.ст.1,4,13,81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до Грабівської сільської ради Рожнятівського району, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати заповіт зареєстрований в реєстрі за № 37, посвідчений 29 квітня 2002 року секретарем Грабівської сільської ради від імені ОСОБА_6 недійсним.

Встановити, що ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року її батька ОСОБА_8.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на 5/6 частин домоволодіння що знаходиться в АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/6 частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2

На рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Рожнятівський районний суд.

Повний текст рішення складено 22 березня 2018 року.

Суддя: