Дата документу 13.11.2018 Справа № 337/703/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/150/18 Головуючий у 1 інстанції Нещеретна Л.М.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору від 15.09.2006 року відповідач отримала кредити у розмірі 3700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначає, що банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі, встановленому договором.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином та своєчасно не виконує, в результаті чого, станом на 31.12.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 65042,63 грн.

В добровільному порядку відповідач заборгованість не сплачує та продовжує ухилятися від виконання зобов'язання за кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 65042,63 грн. та судові витрати по справі в сумі 1762 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене внаслідок неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, винесеним з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Банк звернувся до суду з вимогою про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3 з пропуском строку позовної давності.

Колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 15 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 3700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.13).

Проте свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконував, в зв'язку з чим станом на 31.12.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 65042,63 грн.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Разом з тим, відповідно до с. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, враховуючи ту обставину, що строк дії кредитного договору скінчився 15 вересня 2009 року, кінцевий строк звернення до суду з відповідним позовом закінчився у вересня 2012 року, проте до суду Банк звернувся лише у березні 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст. 257 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с.46).

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи наведені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості висновків суду з приводу пропуску Банком строку позовної давності є неспроможними з огляду на таке.

Так, в якості доказу того, що позовна заява подана в межах строку позовної давності Банк посилається на наявність довідки щодо перевипуску кредитної картки на яку ОСОБА_3 було зараховано кредитні кошти на підставі договору б/н . (а.с. 56)

Однак, зазначена довідка в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України не є належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_3 отримувала платіжні картки, оскільки зазначена довідка не містить підпису посадових осіб Банку, а також в зазначеній довідці взагалі відсутні відомості на підставі чого ОСОБА_3 взагалі видавались кредитні картки.

ОСОБА_3 в засіданні апеляційного суду категорично заперечувала отримання будь - яких інших карток,крім єдиної у 2006 році.

В зв'язку з чим, дана довідка не може бути прийнята судом в якості належного доказу в обґрунтування вимог щодо дотримання позивачем строку позовної давності.

Зі справи вбачається, що за змістом Заяви позичальника від 15.09.2006 року строк дії кредитної картки становив три роки, тобто до 15.09.2009 року.

З наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_3, вносила платежі на погашення тіла кредиту та відсотків після 16.09.2012 року. Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України це є підставою для переривання строку позовної давності.

Проте, останній платіж відповідачем був здійснений 25.09.2014 року, і за вимогами ст. 264 ЦПК України, строк позовної давності повинен відраховуватися починаючі з 26.09.2014 року, таким чином, строк для подачі позову скінчився 26.09.2017 року.

З позовом до суду Банк звернувся лише в березні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності встановленої законом.

З огляду на наведеневбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст.389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2018 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: