Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 496/2831/15-ц

провадження № 61-4674 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»,

представник позивача - Пономарьов АртурОскарович,

відповідачі: ОСОБА_5, приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 5 жовтня 2015 року у складі судді Галич О. П. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року у складі суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Короткова В. Д.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія») про стягнення в порядку регресу страхового відшкодування.

Позов мотивовано тим, що 21 березня 2012 року ПАТ «СК «Країна» укладено з ОСОБА_6 договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, за яким застрахованим автомобілем є «Шевроле Авео», державний номерний знак НОМЕР_1.

23 жовтня 2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у них автомобіля «Шевроле Авео», під керуванням ОСОБА_7, та автомобіля «Форд Фієста», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. ПАТ «СК «Країна» визнала подію страховим випадком і виплатила страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 17 560 грн.

1 листопада 2012 року було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно водіїв ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Із мотивувальної частини експертного дослідження, проведеного під час проведення слідчих дій, вбачається, що версії двох водіїв не можуть бути визнані технічно спроможними в світлі відсутності параметрів, які можна перевірити на основі фізичних закономірностей зближення матеріальних об'єктів. А тому висновок зроблено за двома варіантами розвитку механізму дорожньо-транспортної пригоди. Згідно із першим варіантом водій «Форд Фієста» порушив пункти 14.6 та 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно із другим варіантом водій «Шевроле Авео» порушив вимоги пункту 16.11 Правил дорожнього руху України.

Позивач вказав, що ступінь вини ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди становить 90 % та 10 % відповідно, а тому просив стягнути розмір завданої шкоди, за відрахуванням франшизи, з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», в якому застрахована Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5

Розмір завданої з вини ОСОБА_5 шкоди становить 15 804 грн, з яких стягненню на користь позивача підлягають 14 804 грн зі страхової компанії, а 1 тис. грн - з ОСОБА_5

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 5 жовтня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «СК «Країна» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок взаємодії двох транспортних засобів за відсутності доказів щодо ступеня вини кожного з учасників такої пригоди.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване неможливістю встановлення ступеня вини кожного з водіїв учасників дорожньо-транспортної пригоди.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року, ПАТ «СК «Країна» просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про відсутність вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є передчасними, оскільки суди в порушення вимог закону не спростували всіх доводів позивача та ухилились від визначення ступеню вини учасників пригоди та поклали такий обов'язок на позивача.

Відзив на касаційну скаргу відповідачі не подали.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржені судові рішення відповідають не в повній мірі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, 21 березня 2012 року ПАТ «СК «Країна» укладено з ОСОБА_6 договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 34/685/2.1.5.1 (далі - Договір), за яким предметом страхування є автомобіль «Шевроле Авео», державний номерний знак НОМЕР_1.

Страховим випадком за вказаним договором є, зокрема - зіткнення застрахованого транспортного засобу під час руху з іншим транспортним засобом (п. 2.1.1 Договору). Розмір страхового відшкодування визначається у розмірі вартості відновлювального ремонту без врахування експлуатаційного зносу деталей, що підлягають заміні (п. 10.6 Договору).

23 жовтня 2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля «Шевроле Авео» під керуванням ОСОБА_7 та автомобіля «Форд Фієста», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, в результаті якої автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

У постанові від 1 листопада 2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи відносно водіїв ОСОБА_7 та ОСОБА_5, вказується, що неможливо встановити в їх діях факту порушень Правил дорожнього руху, які б знаходилися в прямому причинному зв'язку з наслідками, які наступили, а також складу злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України. Доказів скасування вказаної постанови не надано.

Згідно із експертним автотоварознавчим дослідженням вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шевроле Авео» становить 18 314 грн 94 коп., розмір завданої матеріальної шкоди становить 14 926 грн 14 коп.

ПАТ «СК «Країна» визнало подію страховим випадком і за заявою ОСОБА_6 та 9 січня 2013 року перерахувала страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 17 560 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована у ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» згідно із полісом № 9922289. Претензія позивача до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» від 22 січня 2013 року про відшкодування шкоди в порядку регресу залишена без задоволення.

Відповідно до положень статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Отже, за цих обставин обов'язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.

Відмовляючи в позові, суди виходили з того, що вина учасників дорожньо-транспортної пригоди не доведена, оскільки матеріали справи доказів такої вини не містять, а позивач ці докази не надав.

Проте погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх без повного і всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін у даних правовідносинах.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з положеннями статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відсутність складу злочину у разі відмови у порушенні кримінальної справи не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Згідно вимог статей 10 та 12 ЦПК України (в редакції чинні на момент вирішення справи судами), які покладають і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України).

Суд першої інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірив доводів позивача й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшовши передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, на вказані порушення вимог закону уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність компетенції щодо встановлення вини учасників дорожньо-транспортної пригоди є безпідставним.

Крім того, суд апеляційної інстанції у судовому рішенні не зазначив, хто з учасників дорожнього руху винен у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, які його конкретні дії учасників дорожнього руху не узгоджуються з Правилами дорожнього руху та як вони повинні були діяти в даній пригоді і не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, зокрема схемі дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до висновку № 9249 експертного транспортно-трассологічного дослідження обставин зіткнення автомобілів від 26 листопада 2012 року та фото таблиці до нього визначено, якими частинами і під яким кутом відбувся первинний контакт автомобілів.

Згідно із висновком експертного дослідження від 4 липня 2014 року № 11/А-334 та довідки за результатами розгляду матеріалів дорожньо-транспортної пригоди від 28 липня 2014 року не вбачається факторів технічного характеру, які не дозволяли учасникам вказаної дорожньо-транспортної пригоди виконати належним чином вимоги Правил дорожнього руху і тим самим запобігти пригоді.

Механізм скоєння дорожньо-транспортної пригоди судами узагалі не досліджувався, усі доводи сторін усупереч вимогам статей 60, 62 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судами) не перевірялися, фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди установлені не були.

Крім того, суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з порушенням правил юрисдикції загальних судів.

Відповідно до статті 16 ЦПК України (в редакції 2004 року) не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті 118 ЦПК України (в редакції 2004 року) позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на вся правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-467 цс 15 від 1 липня 2015 року.

Відповідно до положень статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із вимогами частин першої та другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

З врахування вказаних вимог закону, провадження у справі в частині вирішення позовних вимог ПАТ «СК «Країна» до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення в порядку регресу страхового відшкодування підлягає закриттю, оскільки такі вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, рішення судів не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування та закриття провадження в частині позовних вимог ПАТ «СК «Країна» до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення в порядку регресу страхового відшкодування та скасування судового рішення апеляційної інстанції в частині позовних вимог ПАТ «СК «Країна» до ОСОБА_5, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 255, 400, 411, 414, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити частково.

Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 5 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення в порядку регресу страхового відшкодування.

Провадження у справі в цій частині закрити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до ОСОБА_5 про стягнення в порядку регресу страхового відшкодування скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк