АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 22-2501 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Тітов М.Ю.

Унікальний № 756/12698/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою адвоката Коржової Олесі Григорівни на рішення Оболонського суду від 12 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Парфеньонок Тетяна Євгенівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Парфеньонок ТетянаЄвгенівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

В своєму позові позивач просила суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22.08.2017 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 26.07.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Парфеньонок Т.С., зареєстрований в реєстрі за № 122, та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій проживає та зареєстрована з 1991 р.

У вересні 2016 року невідомі особи замінили замки на вхідних дверях її квартири, після чого вона дізналась, що згідно з даними реєстру нерухомого майна її квартира уже декілька раз була перепродана, та на час звернення з позовом до суду власником квартири є відповідач ОСОБА_3, який придбав спірну квартиру у ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2016 року.

Позивач зазначає, що свою квартиру вона ніколи і нікому не продавала.

Рішенням Оболонського суду від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Коржова О.Г. яка діє в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на те, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права. Рішення суду першої інстанції просила скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що позивачка обрала невірний спосіб захисту, звертаючи увагу на те, вона не є стороною оспорюваного правочину і тому позбавлена можливості заявити вимоги про визнання даного правочину недійсним в порядку передбаченому ст. 215 ЦК України.

Апелянт зазначає, що відповідно до положень ч. 3 ст. 215 ЦК, ч. 5 ст. 216 ЦК вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа,але суд першої інстанції даної норми не врахував.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно зрозумів роз'яснення п.10. постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в частині де зазначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодовідчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Позивач оспорює тільки один нотаріально посвідчений правочин, який порушує її законні права, договір купівлі-продажу квартири від 26.07.2016 року. Інших правочинів, а тим більше наступних, які порушують право власності позивачки на її квартиру, не на Ії думку існує.

Учасники справи, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 07.08.1991 року ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.1991 року, укладеного між ЖЕК №1211 Мінського району м. Києва та позивачем.

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 у Київському міському БТІ (т.1, а.с. 3-4). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира позивача, без її відома, була декілька разів була перепродана.

Згідно з матеріалами справи встановлено, що 17.09.2008 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартир, предметом якого стало квартира АДРЕСА_2. ( т.1. а.с.47). Договір укладений у письмовій формі та засвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округа ОСОБА_8. продаж квартир був здійснений за 47 500 грн.

26.07.2016 року ОСОБА_6 відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 на підставі письмового договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом КМНО Парфеньонок Т.Є., реєстровий № 1221 (т. 1, а.с. 6-7). Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_1 на час розгляду справи є ОСОБА_3

Відповідно до матеріалів справи встановлено, що слідчим відділом Оболонського УП ГУ НП в м. києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0009658 від 22.09.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Під час досудового слідства було встановлено, що під укладення оспорюванного договору купівлі-продажу від 26.07.2016 р. відповідач ОСОБА_4 надав копію договору купівлі-продажу від 07.09.2008 р. укладеного між ним та ОСОБА_2, копію довідки за формою 3/75/842 від 26.07.2016 р. видана комунальним концерном "Центр комунального сервісу", згідно з якою зазначено, що він дійсно проживає у спірній квартирі, зареєстрованих осіб не має, інформаційну довідку за № 1140 від 29.02.206 р. видану Київським МБТІ на підтвердження реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 ( т. 1 а.с. 106-109).

Відповідно до листа Київського державного нотаріального архіву від 17.10.2016 р. № 1502/01-21 в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2008 р. за № 2245 міститься запис про засвідчення двох копій диплому спеціаліста, запису про посвідчення 18.09.2008 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 договору купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в реєстрі відсутній.

Листом Комунального концерну "Центр комунального сервісу" від 19.10.2016 р. № 02/1272, 26.07.2016 р. у працівників концерну, які мали доступ до печатки був вихідний день, а тому видати довідку за формою 3 в цей день концерн не міг. Згідно журналу реєстрації довідок в сервісних центрах Дніпровського та Оболонського районів за вихідним № 75/842 довідок не існує.

Відповідно до листа Київського МБТІ від 04.10.2016 р. № 12815 квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.08.1991 р. Замовлення на виготовлення інформаційної довідки № 1140 від 29.02.2016 р. до бюро не надходило.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною правочину, на підставі якого відповідач ОСОБА_3 набув право власності на квартиру, та позбавлена можливості заявити вимоги про визнання даного правочину недійсним в порядку, передбаченому ст. 215 ЦК України, та оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав.

Колегія суддів частково погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в цілому відповідає.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, та прийшов до вірного висновку про відмову у задоволені позову і фактично ухвалив законне та справедливе рішення.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача.

Якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним.

Якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Також якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Зазначені рекомендації зазначені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 N 9, "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" п. 10. абз. 2,3, та судовій практиці Верховного Суду України у Постанові від 2 листопада 2016 р. по справі № 6-2161цс 16, Постанові від 21 грудня 2016 року по справі за № 6-2233цс16.

Колегія суддів вважає, що загалом суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачем не вірно було обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки договір який був наданий відповідачем ОСОБА_4 на підтвердження належності йому на праві власності спірної квартири є неукладеним, так як доказів, щодо його фактичного укладення не має.

А тому до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору застосовується витребування майна шляхом віндикації.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що суд першої інстанції помилково зазначив, що позивач не мала права ставити питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири укладеному 26.07.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України право на заперечення дійсності правочину надано однією із сторін правочину або іншій заінтересовані особі яка заперечує його дійсність.

Однак даний довід апелянта не впливає на правильність судового рішення та висновку суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Коржової Олесі Григорівни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 15 березня 2018 року

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль