Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/43372/16-ц

провадження № 61-1395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна»,

третя особа - генеральний директор товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року у складі судді Піхур О. А. та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна» (далі - ТОВ «БНК-Україна»), третя особа - генеральний директор ТОВ «БНК-Україна» Калугін Віталій Юрійович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 квітня 2011 року вона працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «БНК-Україна». Зазначає, що починаючи з квітня 2016 року, особисте ставлення до неї з боку генерального директора змінилось. Так, вона отримала дисциплінарні стягнення у вигляді догани згідно з наказами від 22 квітня 2016 року № 72-к, від 30 травня 2016 року № 94-к, від 30 травня 2016 року № 95-к за невиконання та неналежне виконання трудових обов'язків, на підставі яких у подальшому було видано наказ від 01 квітня 2016 року № 214-к про її звільнення з підстав, передбачених пунктом 3 статті 40 КЗпП України (у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором). Вважає, що вищевказані накази незаконні та підлягають скасуванню. Посилається на те, що у вказаних наказах не враховані наступні фактори, а саме: ступінь тяжкості вчиненого проступку, наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою та проступком, заподіяну порушенням шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника. Крім того, вважає, що їй та її сім'ї було завдано моральної шкоди, оскільки її незаконне звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням уточнень від 29 вересня 2017 року (а. с. 200-204, т.2) просила суд: поновити строк на оскарження наказів: від 22 квітня 2016 року № 72-к, від 30 травня 2016 року № 94-к, від 30 травня 2016 року № 95-к, в зв'язку з пропуском строку з поважних причин; визнати оспорювані накази незаконними та скасувати їх; визнати незаконним наказ від 01 листопада 2016 року № 214-к, на підставі якого вона була звільнена з роботи, та поновити її на посаді головного бухгалтера в ТОВ «БНК-Україна» з 01 листопада 2016 року; стягнути на її користь з ТОВ «БНК-Україна» заробітну плату за період вимушеного прогулу у розмірі 514 786 грн 80 коп.; на відшкодування моральної шкоди стягнути з ТОВ «БНК-Україна» 3 815 930 грн.

06 жовтня 2017 року рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що позивач звернулася з позовом про скасування наказів від 22 квітня 2016 року № 72-к, від 30 травня № 94-к та від 30 травня 2016 року № 95-к з пропуском передбаченого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду з відповідним позовом. Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування наказу від 01 листопада 2016 року № 214-к, суд входив із того, що звільнення позивача було проведено із дотриманням норм трудового законодавства. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 514 786 грн 80 коп. та моральної шкоди - 3 815 930 грн, оскільки такі вимоги є похідними.

06 грудня 2017 року рішенням апеляційного суду міста Києва рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довела суду обставин, на які посилається на обґрунтування своїх вимог, зокрема, не надала суду доказів поважності пропуску тримісячного строку оскарження наказів від 22 квітня 2016 року № 72-к, від 30 травня № 94-к та від 30 травня 2016 року № 95-к. При цьому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції і в частині законності звільнення позивача та відсутності передбачених законом підстав для скасування наказу від 01 листопада 2016 року № 214-к.

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що суди не взяли до уваги, що при притягненні її до дисциплінарної відповідальності відсутня системність також її вина, а також не врахували її роботу протягом останніх п'яти років та характеристики з роботи, згідно з якими вона проявила себе як висококваліфікований фахівець в галузі бухгалтерського обліку та звітності. Посилається також на те, що судами під час розгляду справи було порушено норми процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

При звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

У пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункт 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими пункт 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Судом встановлено, що згідно з наказом від 22 квітня 2016 року № 72-к за результатами проведеного службового розслідування ОСОБА_4 оголошено догану за вчинення дисциплінарного проступку, що полягає у порушенні локальних нормативних актів.

Наказом від 30 травня 2016 року № 94-к за результатами проведеного службового розслідування ОСОБА_4 оголошено догану за неналежне виконання службових обов'язків головного бухгалтера, що призвело до подання недостовірного статистичного звіту про обсяг оптового товарообороту по формі № 1-опт(місячна) за березень 2016 року.

Наказом від 30 травня 2016 року № 95-к за результатами проведеного службового розслідування ОСОБА_4 оголошено догану за неналежне виконання службових обов'язків головного бухгалтера, що призвело до недостовірного відображення даних фінансово-господарської діяльності підприємства у статистичному звіті по формі № 1-опт за 1 квартал 2016 року.

Наказом від 01 листопада 2016 року № 214-к за результатами проведеного службового розслідування було встановлено факт виникнення податкового боргу та прийнято рішення про звільнення ОСОБА_4 з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди обґрунтовано виходили з того, що ОСОБА_4, перебуваючи на посаді головного бухгалтера ТОВ «БНК-Україна», допустила дисциплінарні проступки, що виявилися у неналежному, систематичному невиконанні посадових обов'язків, передбачених Посадовою інструкцією головного бухгалтера ТОВ «БНК-Україна», за що до неї було застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді доган на підставі наказів від 22 квітня 2016 року № 72-к, від 30 травня № 94-к та від 30 травня 2016 року № 95-к. Однак після накладення вищевказаних дисциплінарних стягнень відповідачем було проведено службове розслідування, яким встановлено факт виникнення податкового боргу та прийнято рішення про звільнення ОСОБА_4 з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому судами правильно встановлено, що відповідачем при звільненні позивача було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і її здобутки за минулі 5 років трудової діяльності у товаристві. Таким чином, суди, встановивши обставини у справі у їх сукупності, а також дослідивши докази, якими вони підтверджуються, дійшли обґрунтованого висновку про те, щонаказ ТОВ «БНК-Україна» від 01 листопада 2016 року № 214-к прийнято відповідно до трудового законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська