АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/4564/17-ц Головуючий суддя І інстанції Євтіфієв В.М.
Провадження № 22-ц/790/1258/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцина В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2017 року по цивільній справі за позовомОСОБА_3 до Другої Харківської нотаріальної контори, треті особи - ОСОБА_5, Мороз Галина Іванівна про визнання дій по видачі свідоцтва про спадкування за законом неправомірними,

встановила:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати неправомірними дії державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори м. Харкова Мороз Г.І. у видачі 14 вересня 1995 року ОСОБА_7 Свідоцтва про право на спадкування за законом на 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування позову зазначив, що 28 квітня 1992 року ОСОБА_8 (дід ОСОБА_9) склав заповіт на користь матері ОСОБА_9 - ОСОБА_10, який засвідчив державний нотаріус Другої Харківської нотаріальної контори Червенко І.В. та знаходилось на зберіганні в вказаної контори. Предметом заповіту ОСОБА_8 зазначено 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2. померла ОСОБА_12 на користь якої було складено заповіт ОСОБА_8 де предметом заповіту були 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого за адресом: АДРЕСА_3.

14.09.1995р. дружина померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 звернулась до відповідача із заявою про прийняття спадщини за законом як дружина ОСОБА_8

14.09.1995р., у зв'язку із зверненням про видачу Свідоцтва про право на спадкування ОСОБА_8, державним нотаріусом Мороз Г.І. було заведено Спадкову справу № 400/1995.

14.09.1995р. державний нотаріус Мороз Г.І. видав ОСОБА_13 Свідоцтво про право власності на 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого адресом: АДРЕСА_2, яке зареєстровано в реєстрі відповідача та зареєстровано Харківському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № НОМЕР_1.

14.09.1995 року державний нотаріус Мороз Г.І. видав ОСОБА_7 Свідоцтво про спадщину по закону на частину житлового будинку яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 яке зареєстровано в реєстрі за №2-10479.

Таким чином, дружина померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 стала власником усього будинку, що на думку позивача є порушенням, т.я. з 28 квітня 1992 року є заповіт ОСОБА_14 на користь доньки ОСОБА_12.

Державний нотаріус не врахувала заповіт ОСОБА_15, не мала права видавати Свідоцтво про право власності у порядку спадкування по закону ОСОБА_7 на долю ОСОБА_14, яка була заповідана у 1992 році.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням представник позивача - ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому посилався на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, а саме неповно досліджено доводи позивача.

Вказав, що рішення суду прийнято за обставин неповноти дослідження доводів позивача, судом першої інстанції не зазначено у оскаржуваному рішення мотиви з яких суд не взяв до уваги посилання позивача на п. 108 «Інструкції про порядок ведення нотаріальних дій від 14.06.1994 року» у редакції від 14.06.1994 року, а також за обставин неправильного застосування матеріального права, оскільки суд неправильно розтлумачив зміст ст. 524 ЦК УРСР від 1963 року і не застосував цю норму при прийнятті рішення.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення третьої особи ОСОБА_5 та його представника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 квітня 1992 року ОСОБА_8 (дід ОСОБА_9) склав заповіт на користь матері ОСОБА_9 - ОСОБА_10, який засвідчив державний нотаріус Другої Харківської нотаріальної контори Червенко І.В. та знаходилось на зберіганні в вказаної контори. Предметом заповіту ОСОБА_8 зазначено 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2. померла ОСОБА_12 на користь якої було складено заповіт ОСОБА_8 де предметом заповіту були 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого за адресом: АДРЕСА_3.

14.09.1995р. дружина померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 звернулась до відповідача із заявою про прийняття спадщини за законом як дружина ОСОБА_8

14.09.1995р., у зв'язку із зверненням про видачу Свідоцтва про право на спадкування ОСОБА_8, державний нотаріус Мороз Г.І. заводить Спадкову справу № 400/1995.

Відповідно до ч.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до спірних правовідносин щодо визнання права власності на спадщину, яка відкрилася, застосовуються положення ЦК У РСР в редакції 1963 року.

14.09.1995р. державний нотаріус Мороз Г.І. видає ОСОБА_7 Свідоцтво про право власності на 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого адресом: АДРЕСА_2, яке зареєстровано в реєстрі відповідача та зареєстровано Харківському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № НОМЕР_1.

14.09.1995 року державний нотаріус Мороз Г.І. видав ОСОБА_7 Свідоцтво про спадщину по закону на частину житлового будинку яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 яке зареєстровано в реєстрі за №2-10479.

Таким чином, дружина померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 стала власником усього будинку, що на думку позивача є порушенням, т.я. з 28 квітня 1992 року є заповіт ОСОБА_8 на користь доньки ОСОБА_12.

Державний нотаріус не врахувала заповіт ОСОБА_15, не мала права видавати Свідоцтво про право власності у порядку спадкування по закону ОСОБА_16 на долю ОСОБА_14, яка була заповідана у 1992 році.

30.07.2014 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Карташової С.І. про визнання заповіту недійсним.

15.04.2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Харкова у задоволені позову ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_16, посвідченого 10 серпня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І. - було відмовлено. (Справа № 642/6528/14ц., провадження № 2/642/604/15).

18.08.2017 року ухвалою апеляційного суду Харківської області рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15.04.2015 року залишено без змін,внаслідок чого воно набрало чинності (Справа № 642/6528/14ц. Провадження 22-ц/790/4396/15).

27.04.2016 р. рішенням Ленінського районного суду м. Харкова у задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, третя особа Друга державна нотаріальна контора м. Харкова про визнання факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом відмовлено за недоведеністю (Справа № 642/5772/15ц. Провадження 2/642/336/16).

Рішенням апеляційного суду Харківської області рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2016 року змінено. Виключено із мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що ОСОБА_9 спадщину після смерті його матері ОСОБА_10 не прийняв. В іншій частині рішення залишено без змін (Справа №2-642/5772/15. Провадження 22ц/790/4025/16).

18.01.2017 року рішенням Ленінського районного суду м. Харкова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до 2-ї Харківської державної нотаріальної контори про визнання неправомірними дій державного нотаріуса 2-ї Харківської державної нотаріальної контори Мороз Галини Іванівни по видачі 14 вересня 1995 року ОСОБА_16 свідоцтва на право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_5» відмовлено (Справа № 642/5904/16ц. Провадження № 2/642/190/17).

16.03.2017 року ухвалою апеляційного суду Харківської області було рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18.01.2017 року залишено без змін (Справа № 645/5696/16ц. провадження № 22-ц/790/1965/17).

У позовній заяві від 11.09.2017 року до 2-ої Харківської державної нотаріальної контори, треті особи на боці відповідача Мороз Галина Іванівна та ОСОБА_5 (Справа 642/4564/17. провадження № 2/642/1684/17), позивачем ОСОБА_18 викладені ті ж самі обставини, які на його думку, є підставами для визнання неправомірними дій державного нотаріуса по видачі свідоцтва про право на спадкування по закону, які вже були предметом розгляду Ленінським районним судом міста Харкова та апеляційним судом Харківської області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року, яким ОСОБА_9 відмовлено у визнанні недійсним спірного свідоцтва було встановлено, що за життя його мати ОСОБА_10, яка також є матір'ю позивача ОСОБА_3, у визначеному законом порядку не прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_7

При видачі 14 вересня 1995 року ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_6 після смерті її чоловіка ОСОБА_7, державний нотаріус Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г.І., перевірила факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб, які подали заяву, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину та правомірно видала їй свідоцтво про право на спадщину за законом.

При цьому районний суд відхилив доводи позивача про те, що дії державного нотаріуса Мороз Г.І. по видачі свідоцтва про право на спадщину по закону є неправомірними, так як не відповідають вимогам ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР, п. 100,102,103 «Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР затвердженої наказом міністерства юстиції України року № 45/5 не можуть буди прийняти до уваги.

Суд також вказав, що твердження позивача про те, що в силу положень ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) державний нотаріус зобов'язана була перевірити в алфавітній книзі обліку заповітів, чи не змінено спадкування за законом заповітом, не відповідає змісту вказаної правової норми, якою-такий обов'язок на нотаріуса не покладений, це найшло своє відображення і в рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 18.01.2017 року.

Суд також відхилив посилання позивача на п. п. 100, 102, 103 «Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР затвердженої наказом міністерства юстиції України 3 1.10.1975 року № 45/5, так як на час видачі свідоцтва ОСОБА_7, тобто на 14.09.1995 року, вказана позивачем інструкція втратила чинність на підставі наказу Мінюсту № 18/5 від 14.06.1994 року. На час видачі свідоцтва ОСОБА_7 діяла інша «Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 18/5 від 18.06.1994 року, яка не передбачала таких обов'язків для нотаріуса.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовуються.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що передбачено у ст. 78 ЦПК України про допустимість доказів. Належними є доказами які містять інформацію щодо предмета доказування: обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, ст. 77 ЦПК України.

Всупереч свого процесуального обов'язку позивач не надав до суду першої інстанції належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позову про порушення закону нотаріусом.

Згідно ст. 68 закону України «Про нотаріат» ( в редакції, яка діяла на час видачі свідоцтва) державний нотаріус при видачі свідоцтва на право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини. Наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем. Включені до свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до п. п. 109, 114 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій від 18 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, яка діяла на час видачі свідоцтва) свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб. Які подали заяву, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи.

Відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3426-12 (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 210/98-ВР від 24.03.1998 року), та статті 114 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 18.06.1994 року № 18/5 (зі змінами внесеними згідно з наказами Мінюсту № 21/5 від 12.08.1996 року) обов'язком нотаріуса при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було перевірити факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Лише згідно з наказом Мінюсту № 51/5 ВІД 17.10.2000 року, Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій від 14.06.1994 року доповнено пунктом 111-1, наступного змісту: «При підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ».

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на день відкриття спірної спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно до ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі - спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набиті нею спадкові права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Чинним рішення судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2016 року в результаті розгляду цивільної справи № 2-642/5772/15 (апеляційне провадження № 22ц/790/4025/16) за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_10 (мати позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, після спливу шестимісячного строку не зверталась для прийняття спадщини, в результаті чого втрачена її здатність мати цивільні права і обов'язки, зокрема і спадкові права після смерті її батька, тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_10 після смерті батька ОСОБА_8 є таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Спадкоємець, який не вчинив жодної дії, що свідчать про прийняття спадщини, спадщину не прийняв.

Доказів того, що мати позивача ОСОБА_10 прийняла спадщину та вступила у фактичне управління спадковим майном після смерті батька суду не надано, її періодичне проживання в спадковому майні не може свідчити про прийняття спадщини.

Оскільки спадкоємці за заповітом не прийняли спадщини, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що в контексті розглянутого судом позову і доводів скарги не має правового значення наявність заповіту ОСОБА_8 на день видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом іншому спадкоємцю.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381- 384, 389, 390, 392 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 17 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 08 лютого 2018 року.

Головуючий суддя

Судді колегії