Справа № 186/1630/17
Провадження номер № 2/0186/64/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої судді Янжули С. А.

секретар - Селіванова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Донбас", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 енергетики та вугільної промисловості України про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

20 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду з позовом до відповідача ПАТ "Шахтоуправління "Донбас", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 енергетики та вугільної промисловості України про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він з 14 квітня 2008 року по 20 липня 2017 року працював у відповідача на посаді гірничого робітника очисного забою з повним робочим днем в шахті. 20 липня 2017 року відповідно до наказу №180 його було звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

При звільненні його з роботи, з ним не було здійснено розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України та КЗпП України. На час звільнення відповідач мав заборгованість перед ним по виплаті заробітної плати, яка складає 67 108,16 гривень, що підтверджується довідкою, виданою відповідачем №1573. Однак, він не погоджується із розміром заборгованості, визначеної у довідці, оскільки там зазначено розмір заборгованості по заробітній платі за фактично виконану роботу, проте, відповідно до розрахункових листів по заробітній платі він повинен був здійснити більшу кількість виходів та відповідно отримати за них заробітну плату, а з вини відповідача не залучався до роботи в повному обсязі. Так, відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відтак, розмір його заробітної плати за одну годину становить 48,44, 2/3 від цієї суми - 32,29 гривень. За березень він фактично відпрацював 42 години, заробітна плата за які нараховується в повному обсязі та становить 2 034,48 гривень і 90 годин вимушеного простою, що оплачуються в розмірі 2/3 від окладу і становить 2 906,10 гривень, а отже, заборгованість за березень становить 2 034,48 + 2 906,10 = 4 940,58 гривень.

За квітень він фактично відпрацював 12 годин, заробітна плата за які нараховується в повному обсязі та становить 581,28 гривень і 102 години вимушеного простою, що оплачуються в розмірі 2/3 від окладу і становить 3 293,58 гривень, а отже, заборгованість за квітень становить 581,28 + 3 293,58 = 3 874,86 гривень.

За травень він фактично відпрацював 24 години, заробітна плата за які нараховується в повному обсязі та становить 1 162,56 гривень і 96 годин вимушеного простою, що оплачуються в розмірі 2/3 від окладу і становить 4 650,24 гривень, а отже, заборгованість за травень становить 1 162,56 + 4 650,24 = 5 812,80 гривень.

Таким чином, заборгованість по заробітній платі перед ним становить 75 699,88 гривень.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 01 січня 2017 року по день фактичного звернення до суду, а саме: по 20 грудня 2017 року.

Його середня заробітна плата за червень-липень 2017 року становить 613,37 гривень (23 659,29 + 1 489,07) / 41 робочий день. Загальна кількість робочих днів за період з 01 січня 2017 року по 20 грудня 2017 року становить 242 дня.

Отже, затримка розрахунку при його звільненні становить 242 дня, розмір заборгованості, яка підлягає стягненню за несвоєчасно виплачену заробітну плату становить 242 х 613,37 = 148 435,25 гривень.

Також, за весь час роботи, з ним не були здійснені розрахунки за роботу в надурочний час. Так, відповідно до ч.1 ст.106 КЗпП за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. Відповідно до виписки з табеля робочого часу ГРОЗ дільниці №2 ОСОБА_1, таб.№ 1220, ш."Щегловська-Глубока", ПАТ "ШУ "Донбас" за період з жовтня 2008 року по липень 2017 року, кількість годин, відпрацьованих понаднормово становить 907 годин 03 хвилини. Отже, 907 годин х (48,44 х 2) = 87 870,16 гривень.

Таким чином, заборгованість відповідача становить 75 699,88 (січень-липень 2017 року) + 148 435,25 (середня заробітна плата за час затримки) + 87 870,16 (оплата роботи в надурочний час) = 312 005,29 гривень.

Також, у зв'язку із значною затримкою заробітної плати протягом тривалого часу, він відчуває значні моральні страждання, був змушений шукати нову роботу, втратив нормальні життєві зв'язки, оскільки йому довелося змінити місце проживання, його родина змушена була економити на всіх необхідних для нормального життя благах. Свої моральні страждання, спричинені з вини відповідача, оцінює в 70 000,00 гривень.

Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 312 005,29 гривень, яка складається із: 75 699,88 (нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з січня 2017 року по липень 2017 року); 148 435,25 гривень (середня заробітна плата за час затримки розрахунку); 87 870,16 гривень (оплата роботи в надурочний час) та 70 000,00 гривень моральної шкоди. Допустити рішення в частині стягнення заробітної плати до негайного виконання.

З урахуванням того, що дана справа виникає з трудових відносин, суд розглядає справу в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, що відповідає вимогам ст.ст.274,279 ЦПК України.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, просить їх задовільнити.

Представник відповідач в судове засідання не з'явився, 01 лютого 2018 року надіслав відзив на позовну заяву (копію якого направив рекомендованим листом з повідомленням позивачу), в якому зазначив, що позовні вимоги не визнають у повному обсязі, так як вони є незаконними та необґрунтованими. Дійсно, 20 липня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений по ст.38 КЗпП України (наказ №180-к від 20 липня 2017 року). ПАТ "ШУ "Донбас" згідно свідоцтва про державну реєстрацію з 12 січня 2004 року зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_1. Технічні одиниці ПАТ "ШУ "Донбас" - шахта №22 "Комунарська" та шахта "Щегловська - Глубока", виробничі активи товариства розташовані в м.Макіївка та Жданівка Донецької області. Виробнича діяльність шахтоуправління, на якому працює приблизно 4 500 робітників, нерозривно пов'язана з надрами, а саме: видобутком корисних копалин - кам'яного вугілля. З початком АТО на території Донецької області підприємство не мало можливості виїхати на підконтрольну українській владі територію, оскільки це призвело б до припинення діяльності їх підприємства та безробіттю 4 500 громадян. Крім того, в зв'язку з проведенням АТО на території Донецької області, враховуючи місцезнаходження шахт в містах Жданівка, Макіївка та різновіддаленість місць проживання робітників шахтоуправління, з метою збереження життя та здоров'я працівників, захисту їх законних прав та інтересів, керівником підприємства було прийняте рішення: в разі відсутності на робочому місці працівників шахтоуправління, зумовленого неможливістю вийти на роботу в зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я, з 01 серпня 2014 року до закінчення дії обставин, що створюють загрозу життю та здоров'ю, вважати таку відсутність на роботі за поважними причинами і не звільняти таких працівників за прогули по ч.4 ст.40 КЗпП України.

Таким чином, на протязі 2014 - 2017 років у всіх працівників ПАТ ШУ "Донбас" маються неодноразові випадки відсутності на робочому місці, які викликані не з вини підприємства і які не можна вважати простоєм.

Заробітна плата працівникам підприємства виплачувалася через установи українських банків (зокрема, ПАТ "Діамантбанк", в якому було відкрито розрахунковий рахунок шахтоуправління) у українській національній валюті - гривні. З розрахункового рахунку ПАТ "Діамантбанк" заробітна плата підприємством перераховувалася на карткові рахунки працівників, відкриті в інших українських банках. Однак, згідно рішення Правління НБУ від 22 червня 2017 року №349-рш "Про відклик банківської ліцензії та ліквідації ПАТ "Діамантбанк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 червня 2017 року №2663 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Діамантбанк" і делегування повноважень ліквідатора банка". Згідно цього рішення розпочато процедуру ліквідації вказаного банка з 24 червня 2017 року по 23 червня 2019 року включно. Тобто, вони з червня 2017 року не мають можливості виплачувати заробітну плату своїм працівникам через ПАТ "Діамантбанк", як здійснювали це до того.

Неможливо також не враховувати обставини, які не залежать від волі підприємства і носять глобальний характер, а саме те, що добуте ними вугілля поставлялося на недержавні та державні підприємства, установи, організації, що розташовані на території, підконтрольної Україні, в тому числі на теплові електростанції. Однак, враховуючи загострення ситуації по безпеці в зоні АТО, блокування з лютого 2017 року залізничних шляхів та створення перепон по відвантаженню вугілля залізничним транспортом, на підставі рішення РНБО України від 15 березня 2017 року, було призупинено переміщення вантажу через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей. В результаті цього підприємство не має можливості реалізувати видобуте вугілля на територію, підконтрольну органам державної влади України.

На підставі ст.116 КЗпП України якщо працівник в день звільнення не працював, то виплата всіх належних при звільненні сум повинна бути виплачена не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про такий розрахунок. Виходячи з трудової книжки, позивач був звільнений 20 липня 2017 року, а з табуляграм за липень 2017 року про нарахування та утримання по заробітній платі позивача, видно, що йому нарахована лише компенсація за невикористану відпустку в сумі 26 885,55 гривень, сума до виплати після утримання обов'язкових платежів - 23 659,29 гривень. Нарахування заробітної плати за робочі виходи в липні 2017 року відсутні, так як позивач на протязі липня 2017 року жодного дня не працював. Таким чином, позивач в день звільнення - 20 липня 2017 року, на робочому місці був відсутній, що ним не заперечується. З 20 липня 2017 року до дня звернення з даним позовом до суду, позивач до них з вимогою про виплату сум при звільненні, не звертався. Крім того, всю заборгованість позивач може отримати тільки в касі підприємства, оскільки у них з червня 2017 року відсутній діючий розрахунковий рахунок.

Посилання позивача на ст.117 КЗпП України є безпідставним, оскільки, як видно з позову, є спір про розмір нарахованих підприємством при звільненні сум. Згідно Статуту відповідача, єдиним акціонером та засновником ПАТ "ШУ "Донбас" є держава в особі ОСОБА_2 енергетики та вугільної промисловості України. Вони на протязі багатьох років є завідомо збитковим підприємством, заробітна плата працівникам до березня 2014 року виплачувалася з грошей держпідтримки на часткове покриття собівартості вугільної продукції з загального фонду держбюджету Міненерговугілля України. Останній раз така держпідтримка була виділена на лютий 2014 року, тобто вини підприємства в затримці розрахунку не має.

Суми за затримку розрахунку при звільненні не входять в структуру заробітної плати, а отже, на вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розповсюджується норма про застосування строку позовної давності, тобто тримісячний строк для звернення до суду з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернувся до суду з позовом в грудні 2017 року, тобто з пропуском тримісячного строку позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні даної частини позову.

Наведений позивачем в позові розрахунок компенсації за несвоєчасний розрахунок з ним при звільненні не відповідає діючому законодавству, а саме: постанові КМУ №100 від 08 лютого 1995 року - позивач взяв в рахунок середньоденної заробітної плати заробітну плату за червень-липень 2017 року, в той час як слід брати заробітну плату за травень-червень 2017 року. Період, за який він рахує середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, також не обґрунтований Законом. При наявності підстав для стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні позивача, слід приймати період з 21 липня 2017 року по 20 грудня 2017 року, що становить 107 робочих днів, а не 242, як зазначив позивач. Таким чином, сума середнього заробітку в розмірі 148 435,25 гривень, яку вимагає позивач, є необґрунтованою та стягненню не підлягає.

Позовні вимоги про стягнення доплати за роботу в надурочний час знаходження в шахті вважають необґрунтованими, оскільки надані позивачем документи не можуть бути доказами на підставі ст.ст.77-79 ЦПК України. Так, позивачем додано документ під назвою "Виписка із табеля робочого часу ГРОЗ дільниці №2 ОСОБА_1С.", який містить невідомі дані, складений невідомо ким, не завірений підписами та печатками керівників підприємства, не містить реєстраційний номер та дату видачі. Тобто, ця виписка не може слугувати доказом по справі. Наведений позивачем розрахунок оплати праці в надурочний час також не відповідає діючому законодавству: позивач керується ч.1 ст.206 КЗпП України і застосовує погодинну систему оплати праці, в той час як згідно Положенню про організацію оплати праці працівників шахтоуправління (додаток №7 до колективного договору), для горноробочих очисного забою (ГРОЗ) встанавлюється відрядна система оплати праці, а згідно ч.2 ст.106 КЗпП України при відрядній системі оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата в розмірі 100% тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється по погодинній системі. Позивач в своєму розрахунку за надурочний час за період з жовтня 2008 року по липень 2017 року неправомірно застосовує годинну тарифну ставку в розмірі 48,44 гривень, оскільки за вказаний період годинна тарифна ставка була різна, а тарифна ставка в такому розмірі введена лише з 01 січня 2017 року.

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також необґрунтовані і не підлягають задоволенню в зв'язку з їх недоведеністю. Пояснення позивача про вимушену зміну місця проживання, начебто з вини відповідача, не заслуговує уваги, оскільки місце проживання він змінив, перш за все, в зв'язку з проведенням АТО, постійних бойових дій за місцем попереднього проживання, що є загальновідомим фактом, встановленим на державному рівні. Дані обставини виникли не з вини підприємства, носять глобальний характер, підприємство не може на це вплинути і також несе збитки через ці обставини.

Просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив.

16 лютого 2018 року позивач надав суду відповідь на відзив (копію якої направив рекомендованим листом з повідомленням відповідачу), в якій зазначив, що відповідач у своєму відзиві посилається на те, що керуючись Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», та беручи до уваги розяснення ОСОБА_2 соціальної політики України (лист від 08 липня 2014 року №7302/3/14-14/13), керівником підприємства було прийнято рішення: у разі відсутності працівників на робочому місці обумовленням неможливістю вийти на роботу у звязку із небезпекою для життя та здоровя, вважати таку відсутність з поважних причин та не звільняти за прогул за ч.4 .ст.40 КЗпП України. У звязку із цим не можна вважати зупинку робот підприємства простоєм. Проте, відповідачем не надано жодного документа, підтверджуючого б прийняття такого рішення за підписом керівника підприємства, скільки саме днів відсутності має позивач, а також яким чином повинна здійснюватися оплата праці у даній ситуації. Отже, дані заперечення не підлягають зарахуванню і прийняті судом, у звязку із відсутністю належних доказів. Відповідач у своєму відзиві посилається на те, що не міг виплачувати заробітну плату у звязку із початою процедурою ліквідації ПАО «Діаманбанк», у якому було відкрито розрахунковий рахунок ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» для здійснення операцій по виплаті заробітної плати. Проте, сам же і зазначає, що процедуру ліквідації було розпочато лише 24 червня 2017 року, і відповідач не має можливості виплачувати позивачу заробітну плату із червня 2017 року, тоді як заборгованість по виплаті заробітної плати існує із січня 2017 року.

Крім того, відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №12, «...сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності». З огляду на це, посилання відповідача на те, що банк, у якому відкрито розрахунковий рахунок, почав процедуру ліквідації у червні 2017 року і посилання на те, що видобуте вугілля ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» не мало змоги реалізуватися і за рахунок цього отримувати прибуток не є поважними причинами з виникнення заборгованості по виплаті заробітної плати, і не може бути прийнято судом. Відповідач, посилаючись на ст.116 КЗпП України, зазначає, що позивач був відсутній на роботі в день звільнення, та не звернувся до них із вимогою про розрахунок пізніше. Проте, відповідно до абз. 2, п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту від 29 липня 1993 року № 5 «Днем звільнення вважається останній день роботи».

Також, відповідно до цієї ж Інструкції, абз.5, п.4.1. «Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення». Відповідно до ст. 116 КЗпП України «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення». Відповідно до вищезазначеної Інструкції, п.7.1. «Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку». Трудову книжку йому видали у день звільнення, а саме: 20 липня 2017 року, про що зроблено відповідну відмітку у такій книзі, а отже, і повинні були провести розрахунок у день звільнення. Відповідач зазначає, що головною умовою виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є вина власника. Проте, відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку». З цього вбачається, що саме суд вправі вирішувати чи дійсно наявна вина підприємства і питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені також належить до компетенції суду. Посилання відповідача на те, що вони не мають коштів, а отже і відсутня їх вина є незаконними, адже, як вже зазначалося вище, відповідно до п.20. Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» «Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності». Відповідач у своєму відзиві, не погоджуючись із виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, посилається на те, що позивач пропустив тримісячний строк позовної давності. Проте, відповідно до абз.6. п. 2.2. Рішення Конституційного Суду України (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237- 1 цього кодексу) від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зазначено: «Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». На сьогоднішній день, розрахунки із ним не були проведені, що і не заперечує відповідач, а отже, перебіг позовної давності у три місяці ще не почався. Відповідач не визнає позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, посилаючи на те, що позивач змінив місце проживання у звязку із проведенням АТО та веденням бойових дій на місці колишнього проживання. По-перше, звідки відповідач зробив такий висновок - невідомо. По - друге, місце проживання позивач змінив саме після звільнення, у 2017 році, тоді як проведення АТО та бойові дії розпочалися ще у 2014 році. Проте, на той час (2014 - 2016 роки) заробітну плату він отримував, не виникало заборгованості, а отже і не виникало необхідності шукати інше місце роботи. Коли ж почалася затримка із заробітною платою, саме це змусило його шукати іншу роботу, у звязку із цим і місце проживання. Це і послугувало втраті нормальних життєвих звязків, оскільки він вимушений був розлучитися із сімєю, друзями, залишити майно. Звісно, факт зміни місця роботи, що потягнув за собою зміну місця проживання, викликав додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки вимушений був шукати житло, пристосовуватися до невідомого йому міста, людей і т.д. Також, відповідач посилається на недодержання позивачем ЦПК, а саме: ст. 60 та 119 ЦПК України. Проте, дані заперечення є неправомірними, оскільки ст. 60 має назву: «Особи, які можуть бути представниками», а ст. 119 «Відшкодування витрат, повязаних із забезпеченням доказів», що жодним чином не відноситься до його позовних вимог та до даної справи. Вважає, що заперечення, викладені у відзиві відповідача, є необґрунтованими, незаконними та не підлягають урахуванню судом під час вирішення спору по суті. Просить суд не враховувати відзив, поданий відповідачем, при прийняті рішення по справі.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити частково з наступних підстав.

За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Судом встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» з 14 квітня 2008 року по 20 липня 2017 року на посаді горноробочого очисного забою з повним робочим днем в шахті та був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки АВ №347883 від 27 липня 2006 року.

В день звільнення - 20 липня 2017 року, позивач не працював, що підтверджується копією табуляграми за липень 2017 року про нарахування та утримання по заробітній платі ОСОБА_1, якому нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 26 885,55 гривень, сума до виплати після утримання обов'язкових платежів становить 23 659,29 гривень. Нарахування заробітної плати за робочі виходи в липні 2017 року відсутні. На день його звільнення відповідач не здійснив з ним остаточний розрахунок. Зазначена обставина підтверджується довідкою №1573 ПАТ "Шахтоуправління "Донбас" про те, що ОСОБА_1 працював в ПАТ ШУ "Донбас", яке зареєстроване в Україні №4005984 від 04 березня 2015 року, заборгованість по заробітній платі на Україні становить: січень 2017 року - 16 851,90 гривень, лютий 2017 року - 19 071,38 гривень, березень 2017 року - 4 035,36 гривень, квітень 2017 року - 769,92 гривень, травень 2017 року - 1 231,24 гривень, червень 2017 року - 1 489,07 гривень, липень 2017 року - 23 659,29 гривень. Всього: 67 108,16 гривень.

Між сторонами виник спір із приводу порушення роботодавцем законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України згідно постанови від 15 вересня 2015 року у справі 21-1765а15.

Позивач не погоджується з сумою заборгованості по заробітній платі та зазначає, що вона становить 75 699,88 гривень, посилаючись на ч.1 ст.113 КЗпП України - час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Однак, суд не може погодитися з даним розрахунком та твердженнями позивача, оскільки простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (ч. 1 ст. 34 КЗпП України). На час простою не з вини працівника оформлюється акт простою у довільній формі (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу.

Оплата часу простою в розмірі середнього заробітку передбачена у випадках, коли за відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища. Це передбачено частиною другою ст. 6 Закону "Про охорону праці", якою передбачено необхідність підтвердження факту наявності зазначеної ситуації спеціалістом з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої є працівники, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо працівник не є членом профспілки, що діє на підприємстві), а також страхового експерта з питань охорони праці (ст. 23 Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"). Сторонами не надано належних та допустимих доказів того, що за період з березня 2017 року по травень 2017 року підприємство ПАТ ШУ "Донбас" не здійснювало діяльність в зв'язку з простоєм, оформленим відповідно до вимог законодавства. Таким чином, суд вважає, що заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати за період з січня 2017 року по липень 2017 року включно становить 67 108,16 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалив рішення по суті спору.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідно до абз.6. п. 2.2. рішення Конституційного Суду України (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237- 1 цього кодексу) від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. На сьогоднішній день, відповідач не виплатив позивачеві всі належні йому суми при звільненні, тобто розрахунки із ним не були проведені, про що не заперечує відповідач, тому позивачем строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду не пропущено.

Щодо обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, то суд зазначає наступне.

З позовної заяви ОСОБА_1 про розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку вбачається, що середньоденна заробітна плата вирахована ним у сумі 613,37 гривень, виходячи із заробітної плати та кількості відпрацьованих днів в червні-травні 2017 року. Також, позивач вважає, що затримка розрахунку при його звільненні становить 242 дня: з січня 2017 року (момент виникнення заборгованості по виплаті заробітної плати) по 20 грудня 2017 року (момент подачі даного позову до суду). Проте, такий розрахунок позивача є хибним та таким, що не відповідає нормам діючого законодавства.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року.

Згідно п. 2 розділу II «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), обчислення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні провадиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Чинним законодавством не передбачено, що два розрахункові місяці мають бути повністю відпрацьовані. У разі якщо працівник відпрацював протягом розрахункових двох місяців хоча б один робочий день, розрахунок середньої заробітної плати проводиться виходячи із заробітної плати, нарахованої за цей день.

Днем звільнення, відповідно до даних трудової книжки позивача, є 20 липня 2017 року. Отже, при розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно враховувати розрахунковий період, що складається з травня-червня 2017 року, які передують місяцю, у якому позивача було звільнено. При цьому, для обчислення повинні були бути враховані фактично відпрацьовані дні протягом цих двох місяців.

Згідно довідки №1573, виданої ПАТ ШУ "Донбас" позивачу нараховано заробітну плату за травень 2017 року - 1 231,24 гривень, за червень 2017 року - 1 489,07 гривень.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за травень 2017 року - червень 2017 року становить: (1 231,24 гривень + 1 489,07 гривень) : 40 робочий день = 68,01 гривень.

За період з 21 липня 2017 року по 20 грудня 2017 року кількість робочих днів: з 21 липня 2017 - 7 днів, серпень 2017 року - 22 дні, вересень 2017 року - 21 день, жовтень 2017 року - 21 день, листопад 2017 року - 22 дні, по 20 грудня 2017 року - 14 днів.

Тобто, всього затримка розрахунку за період з 21 липня 2017 року по 20 грудня 2017 року склала 107 робочих днів (згідно листа ОСОБА_2 соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»).

Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 148 435,25 гривень, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 613,37 гривень.

Як зазначалося, позивач невірно провів розрахунок середньоденної заробітної плати, тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню і з відповідача підлягає стягненню сума 7 277,07 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2017 року по 20 грудня 2017, виходячи зі 107 робочих днів та середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 68,01 гривень. (107 х 68,01 = 7 277,07 гривень).

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача оплати роботи в надурочний час, суд приходить до наступного.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем на підтвердження своїх позовних в цій частині надано виписку з табеля робочого часу ГРОЗ дільниці №2 ОСОБА_1, таб№1220, ш."Щегловська-Глубока" ПАТ "Шахтоуправління "Донбас" за період з жовтня 2008 року по липень 2017 року, яку суд не може визнати належним і допустимим доказом, оскільки вона не містить дати видачі, підписів відповідальних осіб, які її видали, не завірена належним чином печаткою підприємства.

Сторонам в ухвалі про відкриття провадження були роз'яснені положення ст.83 ЦПК України щодо подачі доказів. Повідомлень про неможливість у встановлений строк подати доказ, причини такої неможливості, а також клопотань про витребування доказів сторонами суду не надавалися.

Тому, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 87 870,16 гривень оплати роботи в надурочний час за період з жовтня 2008 року по липень 2017 року слід відмовити.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 70 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Аналогічна позиція міститься в Постанові ВСУ від 23 березня 2016 року № 6-364цс16.

Посилання відповідача на те, що відсутня вина ПАТ «Шахтоуправління «Донбас», яке протягом багатьох років є збитковим підприємством, з лютого 2014 року кошти держпідтримки із загального фонду державного бюджету Міненерговугілля України не отримує, судом до уваги не приймається, оскільки це ніякими доказами суду не доведено, відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, а наявність форс-мажорних обставин, тобто (обставини непереборної сили), як то: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, не доведено у порядку, передбаченому законом, так як суду не надано відповідного сертифіката Торгово-промислової палати України та уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат.

За приписами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В обґрунтування завдання позивачу моральної шкоди вказано, що неправомірними діями відповідача з невиплати заробітної плати позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу втрати нормальних життєвих зв'язків, зміни місця проживання (позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою № від 29 серпня 2017 року), пошуку нової роботи, нестачі коштів на купівлю необхідних побутових речей для себе та своєї родини, сплати комунальних платежів та придбання продуктів харчування, пов'язаної з невиплатою заробітної плати відповідачем протягом тривалого часу, тобто порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації.

Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер та обєм її фізичних, душевних, психічних страждань, враховує вказані сторонами та встановлені судом обставини характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, матеріальне становище відповідача, те, що підприємство знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, тому не має можливості в повній мірі функціонувати в звичайному режимі, та, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 гривень.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без урахування податків та обов'язкових платежів, то обов'язок провести утримання податків та обов'язкових платежів необхідно покласти на відповідача.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з січня 2017 року по липень 2017 року включно в сумі 67 108,16 гривень; середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7 277,07 гривень за період з 21 липня 2017 року по 20 грудня 2017 року; моральна шкода в розмірі 5 000,00 гривень. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В зв'язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню.

Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при пред'явленні позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 640,00 гривень за позовні вимоги немайнового характеру (відшкодування моральної шкоди), від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати позивача звільнено на підставі ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 70 000,00 гривень задоволено частково на суму 5 000,00 гривень, що становить 4,6% від заявлених позовних вимог, тому з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача в розмірі 29,44 гривень (4,6% від сплаченого ним судового збору 640,00 гривень).

Також, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави за задоволені позовні вимоги майнового характеру в розмірі 1 600,00 гривень, оскільки позов подано 20 грудня 2017 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,4,47,113,116,117,233,237-1 КЗпП, ст.ст.9,15,16,23,1167 ЦК України, ст.ст. 2,3,4,6,9,18,76,77,78,79,80,89,258,263,264,430 ЦПК України, - суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Донбас", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 енергетики та вугільної промисловості України про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди - задовільнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Донбас" () на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 20 липня 2017 року в сумі 67 108 (шістдесят сім тисяч сто вісім) гривень 16 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Донбас" () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2017 року по 20 грудня 2017 року в сумі 7 277 (сім тисяч двісті сімдесят сім) гривень 07 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Донбас" () на користь ОСОБА_1 5 000 (п'ять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Шахтоуправління "Донбас" із стягнутих на користь ОСОБА_1 сум, з яких не проводилося утримання, провести утримання податків та обов'язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за один місяць.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Донбас" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 29 (двадцять дев'ять) гривень 44 копійки.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Донбас" судовий збір на користь держави в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А.Янжула