МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/5643/18
Провадження № 22-ц/812/131/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів -Крамаренко Т.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання - Яценко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2018 року про скасування заходів забезпечення позову, постановлене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Миколаївський бізнес - центр «Олександрівський» про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» про визнання права власності на нерухоме майно, в якому посилався на те, що 06.01.2009р. між сторонами було укладено договори про надання поворотної фінансової допомоги. Повернення всієї суми повинно було відбутися до 03.08.2014р. Станом на 01 листопада 2014 року заборгованість відповідача становила 7067512,73 грн. Оскільки кошти не були повернуті, 01 листопада 2014 року між ним та ТОВ «Миколаївський бізнес - центр «Олександрівський» був укладений договір про надання поворотної фінансової допомоги, відповідно до якого повернення всієї суми повинно було відбутися 01 листопада 2015р. Оскільки відповідач не повернув грошові кошти, між сторонами було укладено попередній договір від 11 січня 2016 року, відповідно до якого у разі неповернення вищевказаних грошових коштів відповідач зобов'язується продати, а позивач купити об'єкт нерухомості - нежитловий об'єкт загальною площею 4132,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитловий об'єкт загальною площею 964,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Проте договір купівлі - продажу з вини відповідача не був посвідчений. В подальшому позивачу стало відомо, що на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 04.06.2016р. було накладено арешт на все майно відповідача, а також про те, що ДП «Сетам» проводяться електронні торги зазначених нежитлових об'єктів. Виконавче провадження, де позивач є боржником, відсутнє. Тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нежитловий об'єкт загальною площею 4132,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитловий об'єкт загальною площею 964,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Також позивач через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитловий об'єкт, загальною площею 4132,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення бізнес-центру, загальною площею 964,4 кв.м, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_2, і належать ТОВ «Миколаївський бізнес - центр «Олександрівський» на праві власності та заборони органам та суб'єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна.

13 липня 2018 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено.

07 серпня 2018 року ПАТ «Українська інноваційна компанія» подала до суду клопотання про скасування вжитих заходів забезпечення позову та про залучення ПАТ «Українська інноваційна компанія» до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. В обґрунтування клопотання про скасування заходів забезпечення позову заявник посилався на те, що вжиті судом заходи не є співмірними із заявленими ОСОБА_1 вимогами та порушують права ПАТ «Українська інноваційна компанія» на виконання судових рішень.

13 серпня 2018 року на адресу суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, в якому він просив стягнути з ТОВ «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» на його користь заборгованість за договором про надання фінансової допомоги б/н від 01.11.2014 року у розмірі 7067512,73 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2018 року ПАТ «Українська інноваційна компанія» залучена до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та прийнята до розгляду заява ОСОБА_1 про зміну предмету позову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2018 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою того ж суду від 13 липня 2018 року.

Не погодившись з даною ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та залишити без змін ухвалу суду від 13.07.2018 р. про вжиття заходів забезпечення позову, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушенням судом норм процесуального права.

Учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи залишено без задоволення, причини неявки визнані неповажними. При цьому колегією враховано також строки розгляду справ даної категорії.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд виходив з того, що рішеннями господарських судів по справі № 915/938/13 (наказ господарського суду Миколаївської області від 23 квітня 2015р.) та по справі № 915/1388/16 (наказ господларського суду Миколаївської області від 26 грудня 2017р.) на користь ПАТ «Українська інноваційна група» та ПАТ «УКРІНБАН» стягнуто з відповідача ТОВ «Миколаївський бізнес - центр «Олександрівський» заборгованість в розмірі 47 271 121, 52 грн., яку не погашено і щодо примусового стягнення якої триває зведене виконавче провадження № 55557832, в якому ПАТ «Українська інноваційна група» (заявник) є стягувачем. На майно боржника - нежитловий об'єкт, загальною площею 4132,4 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Нікольська, буд. 25/1 м. Миколаєва та нежитлові приміщення бізнес - центру, загальною площею 964,4 кв. м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 накладено арешт та це майно передано державним виконавцем до примусової реалізації в межах процедури виконавчого провадження.

Вчиняючі виконавчі дії для виконання вказаних рішень суду, 01 лютого 2018 року державним виконавцем передано ДП «СЕТАМ» на реалізацію вказане арештоване майно у ВП № 50016987.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02 липня 2018 року відмовлено ТОВ «Миколаївський бізнес - центр «Олександрівський» у задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо визначення вартості арештованого нерухомого майна боржника, розташованого за адресою вул. Нікольська, 25/1, 25/3 в м. Миколаєві на підставі звітів з незалежної оцінки нерухомого майна товариства від 21 вересня 2017 року та про визнання цих звітів протиправними та про заборону органу ДВС передавати на реалізацію майно ТОВ «МБЦ «Олександрівський» за ціною, визначеною цими звітами.

Отже, суд вважав, що заявляючи клопотання про вжиття заходів забезпечення позову позивачу було достовірно відомо про те, що спірне майно оцінено більш ніж у п'ять разів дорожче від розміру заявлених позовних вимог, про що суд ним повідомлено не було.

За такого, суд дійшов висновку, що заявником доведена відсутність співмірності заходів забезпечення позову заявленими вимогам.

Також, суд виходив з того, що як зазначає третя особа, прийняті ухвалою суду від 13.07.2018 року заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони проводити дії щодо перереєстрації права власності на це майно позбавляють ПАТ «УКР/ІН/КОМ» можливості на задоволення вимог за рахунок реалізації майна боржника. При цьому заявником звернута увага суду на те, що позивач є засновником товариства-відповідача, що дійсно підтверджується Інформацією про юридичну особу з ЄДРПОУ і йому з 04.02.2016 року належить більше 3/4 часток статутного капіталу Товариства.

Таким чином, позивачу достовірно було відомо про наявність судових рішень щодо стягнення з відповідача на користь ПАТ "УКРІНБАНК" значного розміру заборгованості, і про наявність триваючого виконавчого провадження про стягнення 47 271 121,25 грн заборгованості, які тривають з лютого 2016 року, однак про це також при подачі позову позивачем суду повідомлено не було і не зазначено про наявність таких рішень.

Постановою ст. державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 04 лютого 2016 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника у межах суми звернення 16 733 723,52 грн , арешт є чинним на теперішній час.

Як вбачається з Інформації з ЄДРПОУ, позивач був одноособовим керівником ТОВ «МБЦ «Олександрівський» і підписантом без обмежень з 15 липня 2014 року - отже незрозумілим є твердження представника позивача про те, що відповідач неправомірно ухилявся від виконання своїх зобов'язань за Договором про надання поворотної фінансової допомоги від 01.11.2014 року, строк повернення коштів за яким закінчився 01.11.2015 року та передання в тому числі в рахунок погашення заборгованості за цим договором спірних об'єктів нерухомості за попереднім договором від 2016 року, в той час, коли в справі наявні докази, що 26 січня 2018 року позивач, як одноособовий керівник відповідача передавав інше нерухоме майно відповідача (за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 389,2 кв. м. та вул. Нікольська 25, загальною площею 4304,8 кв. м.) третім особам (ОСОБА_3.).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі, суд дійшов висновку, що позивачем не додано достеменних доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову саме у вигляді арешту на зазначене нерухоме майно, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду , або неможливо буде взагалі ефективне поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся (з огляду на те, що позивач є основним засновником відповідача і до подачі даного позову не вживав дієвих заходів щодо задоволення своїх вимог та повернення суми заборгованості з Товариства).

Також судом було враховано, що позивач вже звертався до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача про стягнення 4 694 780 грн. за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 06.01.2009 року, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.12.2014 року позов було задоволено. Проте, протягом розгляду даної справи в суді, предметом якої було саме невиконання товариством своїх зобов'язань про повернення коштів за договором про надання фінансової допомоги, позивач укладав такий самий договір на ще більшу суму з відповідачем без додаткового забезпечення. Доказів звернення до виконання попереднього рішення суду - позивачем не надано.

Аналіз зазначених вище обставин справи та наданих заявником доказів у їх сукупності, на думку суду, свідчать про те, що вжиті ухвалою суду від 13 липня 2018 року заходи забезпечення позову шляхом накладення обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, а саме нежитлового об'єкту, загальною площею 4132.4 кв. м., що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень бізнес-центру, загальною площею 964,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що належать ТОВ «Миколаївський бізнес центр «Олександрівський» - до набрання судовим рішенням по справі законної сили та заборони органам та суб'єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна - не є співмірними з заявленими позовними вимогами та позивачем з огляду на заяву про зміну предмету позову - не доведено достеменно, що невжиття саме заявлених заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду чи зробити неможливим ефективний захист прав позивача.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення представника позивача стосовно того, що заявник не є належним правонаступником ПАТ «Укрінбанк» з посиланням на постанову Верховного суду від 14 лютого 2018 року, оскільки ця постанова хоча і ухвалена відносно ПАТ «УКР/ІН/КОМ», проте щодо інших учасників провадження і інших правовідносин сторін. Щодо посилання на інші судові рішення, які прийняті судами різних юрисдикцій та інстанцій, то суд прийняв їх до уваги, оскільки вони суду надані не були, а з огляду на принцип змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, положення ч.6,7 ст. 81 ЦПК України (доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом) суд в даному випадку не наділений правом сам збирати такі докази.

Крім того, суд врахував, що заявник є стягувачем у виконавчому провадженні за судовими рішеннями, які не скасовані і є чинними на час вирішення клопотання.

Також, судом враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain tag6 of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

З огляду на надані заявником докази, суд дійшов висновку, що задоволення клопотання про скасування заходів забезпечення позову в повній мірі відповідатиме принципу «пропорційності» та «справедливої рівноваги», позбавляючи як відповідача, так і третю особу необхідності нести «надмірний тягар» в разі тривалої дії таких заходів.

Проте, висновки суду з урахуванням конкретних обставин по справі та предмету позову не в повній мірі відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює питання про вжиття та скасування заходів забезпечення позову.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

При постановленні ухвали від 13 липня 2018 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме нежитловий об'єкт, загальною площею 4132.4 кв. м., що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення бізнес-центру, загальною площею 964,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, і належать ТОВ «Миколаївський бізнес - центр «Олександрівський» до набрання судовим рішенням по справі законної сили та заборони органам та суб'єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна, суд виходив з того, що між сторонами, виходячи з первісного позову, дійсно виник спір саме стосовно зазначеного майна боржника.

Однак, 13 серпня 2018 року на адресу суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, в якому він просив стягнути з ТОВ «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» на його користь заборгованість за договором про надання фінансової допомоги б/н від 01.11.2014 року у розмірі 7067512,73 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2018 року заява ОСОБА_1 про зміну предмету позову була прийнята до розгляду.

З цього часу предметом спору у справі є вже не визнання права власності на майно, на яке позивач просив накласти арешт, заявляючи первісний позов, а стягнення коштів у розмірі 7067512,73 грн., що свідчить про те, що для забезпечення змінених позовних вимог арешт може бути накладений на будь-яке майно відповідача в межах ціни позову, оскільки предметом спору по даній справі є вже вимоги про стягнення коштів у зазначеному вище розмірі, а не визнання права власності на об'єкти нерухомового майна, на які і було накладено арешт ухвалою від 13 липня 2018 року.

Згідно ч.1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Вирішуючи дане питання суд також наряду з іншим має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності залишення чи скасування вжитих раніше заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог як особи, за клопотанням якої було забезпечено позов, так і обґрунтованості доводів учасника процесу, який просить їх скасувати, з метою забезпечення збалансованості інтересів всіх учасників процесу, наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. При цьому суд також має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Слід врахувати також те, що під час виконання рішення про задоволення позову про стягнення грошових коштів, боржник у разі відсутності у нього коштів для виконання рішення, згідно ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження" має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. При накладенні арешту на визначені в ухвалі суду від 13.07.2018р. об'єкти нерухомості він фактично позбавляється такого права. Крім того, відповідно до вимог ч.5, 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно, належне боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно, здійснюється у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості. При цьому у разі якщо на зазначене у частині п'ятій цієї статті майно накладається арешт, воно реалізується в такій черговості:

1) майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (предмети інтер'єру офісів, готова продукція та товари тощо);

2) об'єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві.

Із матеріалів справи, а саме інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що майно, на яке накладено арешт і яке з моменту зміни предмету позову не є предметом спору у даній справі, не є єдиним майном, яке належить відповідачу. Частину даного майна позивач, будучи директором ТОВ «Миколаївський бізнес-центр «Олександрівський» (відповідача), за актом приймання-передачі нерухомого майна від 26 січня 2018 року (за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 389,2 кв. м) передав третій особі (ОСОБА_3.). ( а.с. 85), а частина залишається у власності відповідача.

Крім того, матеріали справи не містять даних про наявність чи відсутність у відповідача коштів, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, іншого рухомого майна, обладнання, на які у разі задоволення позову про стягнення коштів з відповідача на користь позивача може бути звернено стягнення.

Відсутні в матеріалах справи також належні докази про оцінку майна, на яке накладено арешт ухвалою суду від 13 липня 2018 року, що позбавляє суд можливості вирішити питання щодо співмірності вжитих заходів забезпечення позову ціні зміненого позивачем позову.

Суд, постановляючи ухвалу від 13 серпня 2018 року про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою того ж суду від 13 липня 2018 року, на зазначене вище належної уваги не звернув та передчасно з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, дійшов висновку, про необхідність скасування заходів забезпечення позову в повному обсязі, що свідчить про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для вирішення питання про можливості скасування заходів забезпечення позову в цілому чи в частині, а також про неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

До апеляційної скарги додаткових доказів щодо можливості скасування заходів забезпечення позову в цілому чи в частині, крім тих, які є в справі, додано апелянтом не було.

Апеляційний суд в межах наявних в матеріалах доказів та з урахуванням положень ч. 5 ст. 81 ЦПК України про те, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, та ч.3 ст.367 ЦПК України про те, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, позбавлений можливості прийняти остаточне рішення щодо цього питання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає необхідним скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для з'ясування всіх зазначених вище обставин, від яких залежить вирішення питання про можливість скасування заходів забезпечення позову в цілому чи в частині та прийняття остаточного рішення з цього питання.

При цьому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно залучив до участі у справі ПАТ «Українська інноваційна компанія» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, що при вирішенні даного питання не врахував доводи позивача, а також постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 року та постанову Об'єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 серпня 2018 року у справі № 910/8117/17, якими встановлено, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» не є правонаступником ПАТ «УКРІНБАН», чим порушив вимоги ст. 417 ЦПК України, яка передбачає обов'язковість вказівок, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, не є підставою для скасування ухвали суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, дійсно є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Проте дане правило застосовується під час повторного розгляду конкретної справи, а не під час розгляду справи з іншими учасниками. Прецедентне право в Україні не існує.

Під час розгляду інших справ застосовуються правила частин 4 та 5 ст. 81 ЦПК України, згідно яких обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте, ці обставини можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Апелянт оскаржував ухвалу про залучення до участі у справі ПАТ «Українська інноваційна компанія» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Проте ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 12 вересня 2018 року його апеляційна скарга була повернута, оскільки така ухвала не підлягає самостійному оскарженню від рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд на даній стадії, тобто вирішуючи питання щодо скасування заходів забезпечення позову, коли остаточне рішення по суті вимог ще не ухвалене судом першої інстанції, позбавлений можливості вирішувати питання щодо обґрунтованості залучення до участі у справі ПАТ «Українська інноваційна компанія» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України, вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи з аналізу зазначених вище обставин, апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 15 листопада 2018 року