Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 754/2006/16-ц

провадження № 61-5564св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_5, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання недійсними свідоцтва про право власності та розпорядження про приватизацію, визнання права користування.

Позов мотивовано тим, що наприкінці 1987 року ОСОБА_4, яка є матір'ю позивача, вирішила зробити обмін квартири, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яку вона отримала як одинока мати, на квартиру АДРЕСА_2. При обміні позивач був внесений у житловий ордер. У грудні 1991 року позивач був звільнений із місць позбавлення волі, а в січні 1992 року прописаний відповідачем за адресою: АДРЕСА_3. 28 квітня 1992 року позивач був заарештований за скоєний злочин і засуджений рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 16 вересня 1992 року на 6 років позбавлення волі. 22 грудня 1992 року позивача тимчасово знято з реєстраційного обліку за судимістю та тимчасово зареєстровано в місцях позбавлення волі, про що письмово повідомлено відповідача. При прибутті в місця позбавлення волі відповідач була письмово сповіщена адміністрацією установи про місцезнаходження позивача за адресою: АДРЕСА_4 Баришівський район, Київська область. 14 серпня 1997 року позивач був звільнений із місць позбавлення волі за амністією і відразу згідно з вимогами чинного законодавства звернувся до матері з питання реєстрації, проте вона категорично відмовилася його прописувати. З приводу цього працівники правоохоронних органів неодноразово розмовляли з відповідачем щодо реєстрації

позивача, проте мати позивача категорично відмовилася це робити, посилаючись на те, що квартира є її особистою власністю. Вважає, що відповідач приховала від нього і працівників внутрішніх органів інформацію про проведені операції з квартирою в період із 1992 по 1997 роки. У жовтні 1998 року позивач був заарештований за вчинений злочин, і вироком Київського міського суду від 18 березня 1999 року засуджений на 15 років позбавлення волі. У вересні 2012 року він був звільнений із місць позбавлення волі умовно-достроково, і по прибуттю в м. Київ став на облік у міліції Деснянського району м. Києва. Мати позивача знову відмовила йому в реєстрації і проживанні за адресою: АДРЕСА_5 і позивач був направлений працівниками внутрішніх органів у центр для бездомних за адресою: АДРЕСА_6, де у лютому 2013 року він отримав реєстрацію на 6 місяців. У вересні 2013 року мати позивача дозволила йому зареєструватися в належній їй на праві власності кімнаті в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_7, Чернігівська область, але цей гуртожиток є аварійним, із 2010 року в будинку відсутня гаряча вода. У зв'язку з цим позивач у грудні 2014 року знявся з реєстраційного обліку в зазначеному гуртожитку для подальшої реєстрації в м. Києві. Посилається на те, що у травні 2015 року йому стало відомо, що його мати ще 7 жовтня 1996 року приватизувала спірну квартиру в рівних частках з його сестрою ОСОБА_7, без його участі. Позивач вважає, що при поданні документів на проведення приватизації він, як перебуваючий у місцях позбавлення волі і тимчасово знятий із реєстраційного обліку за судимістю, вважався тимчасово відсутнім, і не втрачав права на житло й участі в приватизації житла.

Відповідач заперечила проти задоволення позову, посилаючись на те, що 22 грудня 1992 року позивач був знятий із реєстраційного обліку за судимістю та зареєстрований у місцях позбавлення волі, що стало причиною втрати права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3. Вважає безпідставним посилання позивача на статтю 71 ЖК УРСР у частині, що на період відбування покарання за ним зберігається право на житло, оскільки на час зняття його з реєстраційного обліку та відбування покарання відповідно до пункту 7 частини третьої статті 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках взяття під варту протягом усього часу перебування під слідством і судом, а позивач був засуджений до позбавлення волі більш ніж на 5 років. Положення, згідно з яким жиле приміщення зберігається за особами не тільки взятими під варту, але й засудженими до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї, було доповнено до ЖК УРСР лише в березні 2000 року Законом України № 1525-111, у той час, коли позивач відбував покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років. Крім того, із вересня 2013 року позивач був зареєстрований у вищевказаному гуртожитку у м. Ніжині Чернігівської області, і до цього моменту він там постійно проживає, про що свідчить вказана ним у позовній заяві адреса, тому будь-яких підстав вважати, що його право на житло порушене, немає. Також просила застосувати строк позовної давності, оскільки приватизація спірної квартири відбулася 7 жовтня 1996 року, а 16 серпня 1997 року позивач був звільнений із місць позбавлення волі, у той час, як відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, вважає, що на момент звернення позивача до суду сплив строк позовної давності, який розпочався з моменту проінформованості позивача про приватизацію квартири, а саме з 1997 року, коли позивач був звільнений із місць позбавлення волі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позов недоведено й необґрунтовано позивачем належним чином, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вказану квартиру приватизовано відповідачем із порушенням вимог закону, а тому його доводи про порушення права на приватизацію квартири, що є підставою для визнання приватизації незаконною, є безпідставними. Натомість, на підставі наявних у справі доказів суд вважав установленим, що приватизацію квартири проведено відповідно до вимог закону.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_3, скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, що відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову. Зокрема, апеляційний суд виходив із того, що саме з моменту звільнення у зв'язку з амністією в 1997 році позивач дізнався про порушення свого права на житло, однак, як достовірно встановлено судом та підтверджено самим позивачем, за захистом свого порушеного права з 1997 року по 2016 рік позивач не звертався. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що, приватизувавши квартиру на себе та дочку, ОСОБА_8 порушила право позивача на участь у приватизації квартири, і як наслідок на користування житлом та розпорядженням квартирою.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що про порушення свого права, тобто про приватизацію відповідачем квартири, позивач офіційно вперше дізнався у травні 2015 року під час ознайомлення з матеріалами справи старшим слідчим СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві. У зв'язку з цим вважає таким, що не відповідає нормам процесуального права, рішення апеляційного суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у статті 71 ЖК УРСР.

Установивши, що приватизацію спірної квартири проведено на підставі заяви відповідача та її дочки у 1996 році, у період відбування позивачем покарання в місцях позбавлення волі, де він і був тимчасово зареєстрований, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивача приватизацією відповідачем і її дочкою вказаної квартири.

Однак за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд правильно керувався наступним.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

На підставі наявних у справі доказів апеляційний суд правильно вважав установленим, що саме з моменту звільнення у зв'язку з амністією в 1997 році позивач дізнався про порушення свого права на житло, однак за захистом свого порушеного права з 1997 року по 2016 рік не звертався.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду про те, що станом на час звернення до суду з цим позовом сплив строк позовної давності, а посилання позивача на незнання закону апеляційний суд обгрунтовано вважав таким, що не свідчить про наявність поважних причин пропущення цього строку.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що про порушення свого права позивач дізнався у травні 2015 року, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Так, згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:С. О. Погрібний Г. І. Усик