П о с т а н о в а

Іменем України

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 433/1444/16-ц

провадження № 61-6514 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - селянсько-фермерське господарство «Вікунья»,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

представник відповідачів - ОСОБА_12,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу селянсько-фермерського господарства «Вікунья» на рішення апеляційного суду Луганської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Яреська А. В., Коротенка Є. В., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року селянсько-фермерське господарство «Вікунья» (далі - СФГ «Вікунья») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, скасування їх державної реєстрації та відшкодування майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_13 у ОСОБА_8, як голови СФГ «Вікунья», на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав від 21 лютого 2014 року було викуплено корпоративні права на селянсько-фермерське господарство. Відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 21 жовтня 1996 року ОСОБА_8 було виділено земельну ділянку площею 50 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Вівчарівської сільської ради Троїцького району Луганської області. Вищевказаний земельний масив площею 50 га було розподілено між членами СФГ «Вікунья», видано відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме ОСОБА_7 площею 7,35 га, ОСОБА_8 площею 8,58 га, ОСОБА_9 площею 9,03 га, ОСОБА_10 площею 9,06 га, ОСОБА_11, площею 10,01 га.

Позивач вважав, що селянсько-фермерське господарство разом із корпоративними правами викупило право розпоряджатися належними відповідачам земельними ділянками, оскільки вони були членами цього господарства і не дотримались встановленого законодавством порядку виходу із нього.

Селянсько-фермерське господарство обробляло спірні земельні ділянки та сплачувало за них відповідний земельний податок, користувалось і розпоряджалося ними, провело польові роботи на загальну суму 70 тис. грн. Проте після проведення позивачем вказаних робіт, відповідачі самовільно провели обробку та засіяли вищевказані земельні ділянки. Відповідачі своїми діями незаконно, без будь-якої правової підстави, зайняли вказані земельні ділянки, засіяли та вирощують на них сільськогосподарську продукцію, чим перешкоджали позивачу у користуванні зазначеними земельними ділянками, як законному землекористувачу. Крім того, між відповідачами та фермерським господарством «Ольшани» (далі - ФГ «Ольшани»), в особі голови ОСОБА_8, було укладено договори оренди вищевказаних земельних ділянок, які позивач вважав незаконними, так як відповідачі не мали права розпоряджатися цими земельними ділянками.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог СФГ «Вікунья» просило суд зобов'язати ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 усунути перешкоди у користуванні та володінні належними їм земельними ділянками площею 7,35 га, площею 8,58 га, площею 9,03 га, площею 9,06 га, площею 10,01 га, шляхом звільнення цих ділянок та заборони проведення на них сільськогосподарських робіт, стягнути з відповідачів на його користь майнові збитки, пов'язані з проведенням сільськогосподарських робіт, у розмірі 70 тис. грн, а також майнові збитки, пов'язані з неодержанням сільськогосподарської продукції. Також просило суд визнати договори оренди вищевказаних земельних ділянок, укладені 30 травня 2016 року між відповідачами та ФГ «Ольшани», недійсними та скасувати їх державну реєстрацію.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 14 липня 2017 року позов СФГ «Вікунья» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на користь СФГ «Вікунья» майнові збитки, пов'язані з проведенням сільськогосподарських робіт, у розмірі 70 тис. грн. В іншій частині позову СФГ «Вікунья» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державні акти на право власності на спірні земельні ділянки видані відповідачам до укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав СФГ «Вікунья», позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що відповідачами незаконно отримано у власність спірні земельні ділянки до укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав, тобто вони є законними власниками цих ділянок. Доводи позивача про недотримання відповідачами процедури виходу із членів СФГ «Вікунья» необґрунтовані, оскільки вони у встановленому законом порядку подали заяви про вихід з селянсько-фермерського господарства, іншої процедури виходу статутом СФГ «Вікунья» не передбачено. Відповідачами з ФГ «Ольшани» було укладено договори оренди спірних земельних ділянок до подачі ними заяв про вихід з СФГ «Вікунья», проте державна реєстрація цих договорів була проведена вже після подачі вказаних заяв, тому підстав для визнання їх недійсними немає. Крім того, СФГ «Вікунья» було проведено польові роботи у період фактичного використання земельних ділянок відповідачами без належної та правової підстави, ще до їх виходу із членів селянсько-фермерського господарства, і саме у цей період вони чинили позивачу перешкоди у використанні земельних ділянок, що призвело до заподіяння позивачу майнових збитків у вигляді витрат на такі роботи на суму 70 тис. грн, які підлягають стягненню з відповідачів.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 18 жовтня 2017 року апеляційна скарга передставника ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 - ОСОБА_12 задоволена, рішення суду першої інстанції змінено, скасовано у частині задоволення позову СФГ «Вікунья» про стягнення майнової шкоди з відповідачів. У задоволенні позову у цій частині відмовлено.

В іншій частині рішення районного суду не оскаржувалось.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що доводи позивача щодо виконання ним польових робіт на земельних ділянках відповідачів ще до їх виходу з членів СФГ «Вікунья» безпідставні, оскільки на момент здійснення вказаних робіт закінчився термін оренди спірних земельних ділянок та їх вже фактично було повернуто відповідачам з оренди селянсько-фермерського господарства, що підтверджується актами повернення об'єктів оренди (землі) від 10 січня 2014 року, унаслідок чого вказані роботи позивачем здійснювалися без узгодження із власниками земельних ділянок та правових підстав на це. Позивачем на підтвердження збитків було надано лише акт здачі-приймання робіт, з якого не вбачається, де саме було виконано ці роботи. Отже, з огляду на виявлене у грудні 2014 року відповідачами бажання про вихід з СФГ «Вікунья», закінчення терміну оренди та передачі спірних земельних ділянок відповідачам, здійснення позивачем за таких обставин обробку земельних ділянок відповідачів не покладає на них обов'язків компенсувати понесені при такій обробці збитки, оскільки ці роботи не були замовлені відповідачами, здійснювалися поза їх волею та без належних правових підстав.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, СФГ «Вікунья» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Отже, рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині стягнення збитків.

Касаційна скарга мотивована тим, що хоча земельні ділянки й були повернуті відповідачам, проте СФГ «Вікунья» сплачувалося земельний податок за використання цих ділянок, проводились на них роботи по вирощуванню зернових культур. Крім того, СФГ «Вікунья» було проведено польові роботи на спірних земельних ділянках ще до виходу відповідачів із членів селянсько-фермерського господарства, а, отже, вони зобов'язані відшкодувати збитків за проведені позивачем роботи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК України, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли.

Апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що на момент здійснення позивачем польових робіт закінчився термін оренди спірних земельних ділянок та їх вже фактично було повернуто відповідачам з оренди селянсько-фермерського господарства, що підтверджується актами повернення об'єктів оренди (землі) від 10 січня 2014 року, унаслідок чого вказані роботи позивачем здійснювалися без узгодження із власниками земельних ділянок та правових підстав на це. СФГ «Вікунья» на підтвердження збитків було надано лише акт здачі-приймання робіт, з якого не вбачається, де саме було виконано ці роботи. Тобто позов не доведено.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що з огляду на виявлене у грудні 2014 року відповідачами бажання про вихід з СФГ «Вікунья», закінчення терміну оренди те передачі спірних земельних ділянок відповідачам, здійснення позивачем за таких обставин обробку земельних ділянок відповідачів не покладає на них обов'язків компенсувати понесені при такій обробці збитки, оскільки ці роботи не були замовлені відповідачами, здійснювалися поза їх волею та без належних правових підстав.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем сплачувалося земельний податок за використання спірних земельних ділянок, проводились на них роботи по вирощуванню зернових культур, безпідставні та спростовуються вищевказаними встановленими апеляційним судом обставинами, у тому числі закінченням строку дії договорів оренди та повернення спірних земельних ділянок відповідачам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу селянсько-фермерського господарства «Вікунья» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк