справа № 515/1412/16-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2018 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Гусєвої Н.Д.,

при секретарі судового засідання - Рябчук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Арциз Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачки про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою № 6, розташованої в буд. № 15, по вул.Робоча, м.Татарбунари Одеської області, посилаючись на те, що з відповідачкою знаходився в шлюбі, який за рішенням суду розірвано. Рішенням профкому ВАТ «Дунайводбуд-18» від 05.10.2000р. позивачу, як працівнику зазначеної установи було виділено житло в гуртожитку, розташованому за вищезазначеною адресою, яке в подальшому було передано на баланс управління майном комунальної власності та закріплено житло за громадянами, що мешкають у гуртожитку, в тому числі і позивачу. 31 січня 2008 року між позивачем та управлінням майном комунальної власності був укладений договір найму, відповідно до якого наймодавець надав позивачу та відповідачці у користування зазначену квартиру. З 2009 року відповідачка проживала у своєї матері де і зареєстроване її місце проживання. На підставі рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області від 08.10.2014р. позивачу був виданий ордер на вселення в вищезазначену квартиру, а відповідачці рішенням від 21.10.2014р. житлової комісії Татарбунарської міської ради Одеської області відмовлено у включенні в ордер на вселення у зазначену квартиру. За таких обставин, позивач вважає, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, в якому він проживає, у звязку з чим звернувся до суду з зазначеною позовною заявою.

При розгляді цивільної справи, суд керується нормами Цивільно-процесуального кодексу України в новій редакції від 15.12.2017р., відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити, пояснивши, що з 2008 року позивач разом з відповідачкою разом проживали в вищезазначеній квартирі, однак з 2009 року відповідачка не проживає у квартирі. Після розлучення відповідачка намагалася вселитися до квартири, однак рішенням суду їй відмовлено у вселенні.

Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення, пояснивши, що вимоги позивача ґрунтуються на ЖК, який не є чинним, відповідачка не проживала в спірній квартирі з поважних причин так як у квартирі проводився ремонт, а також просив суд застосувати строк позовної давності, перебіг якого почався після спливу 6 місяців не проживання відповідачки у спірній квартирі, тобто з 2008 року, а з позовом до суду позивач звернувся у 2016 році.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, але надав до суду письмову заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог, справу просив розглянути в його відсутність.

Заслухавши пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і такий висновок суду ґрунтується на наступному.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстроване її місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим Кодексом України.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 27.05.2013р. шлюб, укладений між позивачем та відповідачкою 11 січня 1997 року, було розірвано (а.с. 6).

З паспорту громадянина України вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 24.09.1997р. (а.с 14).

Згідно протоколу засідання профкому ВАТ «Дунайводстрой-18» і правління ВАТ «ДВС-18» від 05.10.2000р. у гуртожитку, розташованому в буд. № 15, по вул.Робоча, м.Татарбунари Одеської області, було виділено житло ОСОБА_1, позивачу по справі (а.с. 7).

Рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області № 29 від 31.01.2008р. «Про передачу гуртожитку по вул.Робоча № 15 на баланс УМКВ та закріплення житла за громадянами, що мешкають по вул.Робоча № 15, м.Татарбунари» гуртожиток, розташований в буд. № 15, по вул.Робоча, м.Татарбунари Одеської області, було передано на баланс УМКВ та закріплено на умовах найму за ОСОБА_1, який мешкає в гуртожитку зайняту ним площу (а.с. 211). На підставі рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області № 77 від 08.10.2014р. «Про видачу ордеру на вселення в квартиру № 6, розташовану в м.Татарбунари по вул.Робоча буд. № 15 за заявою ОСОБА_1», позивачу та члену його сімї: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який згідно свідоцтва про народження є сином позивача, було видано ордер на жиле приміщення № 2 від 01.08.2016р. (а.с. 10, 11, 92).

Як вбачається з листа виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області № 875 від 29.10.2014р., на засіданні житлової комісії при виконкомі міської ради 21.10.2014р. було розглянуто заяву відповідачки про її включення до ордеру на проживання в вищезазначеній квартирі та у задоволенні заяви відмовлено у звязку з розірванням шлюбу між сторонами, відсутністю реєстрації та фактичного проживання відповідачки за зазначеною адресою (а.с. 12, 13).

Відповідно до рішення Татарбунарської міської ради Одеської області № 332-VІІ від 10.03.2017р. «Про приватизацію квартири № 6, розташованої в м.Татарбунари по вул.Робоча, 15 за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_3», № 332-VІІ від 09.06.2017р. «Про внесення змін до рішення № 332-VІІ від 10.03.2017р. «Про приватизацію квартири № 6, розташованої в м.Татарбунари по вул.Робоча, 15 за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_3» позивачу передано вищезазначену квартиру у приватну часткову власність (а.с. 127, 212).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сімї від 07.09.2016р. за вищезазначеною адресою проживає ОСОБА_1, позивач по справі, разом з дружиною ОСОБА_4; ОСОБА_2, відповідачка по справі, за зазначеною адресою не проживає більше 15 років, що також підтверджується довідкою № 2304 від 13.12.2016р., виданою виконкомом Татарбунарської міської ради Одеської області (а.с. 39, 95). З квитанцій б/н від 29.09.2000р., № 9513195 від 04.09.2014р., № 11509539 від 19.03.2015р., № 14393596 від 03.12.2015р., № 16786297 від 15.06.2016р., № 17344620 від 01.08.2016р. вбачається, що ОСОБА_1, позивач по справі, здійснює оплату комунальних послуг за вищезазначену квартиру (а.с. 96, 97, 98).

Відповідачка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 з 03.02.2006р., що підтверджується листом Відділу з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області № 539 від 13.12.2016р. (а.с. 101).

Як вбачається з договору оренди від 01.11.2013р. ОСОБА_2, відповідачка по справі, орендувала однокімнатну квартиру № 7, розташовану в буд. № 10, вул.Леніна, м.Татарбунари Одеської області та строк дії оренди встановлюється по 01 листопада 2014 року (а.с. 93-94).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року рішення Саратського районного суду Одеської області від 12.08.2016р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Татарбунарська міська рада Одеської області про вселення в квартиру № 6, розташовану в буд. № 15, по вул.Робоча, м.Татарбунари Одеської області - відмовлено (а.с. 40-43, 150-152).Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищезазначеній справі за касаційною скаргою відповідачки (а.с. 168).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердив факт того, що відповідачка ОСОБА_2 в квартирі не проживає, більше того не бачив, щоб відповідачка проживала в квартирі.

З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених в судовому засіданні свідком, в звязку з тим, що даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було. Його показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Щодо доводів представника відповідачки про сплив строків позовної давності відносно вимог про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності становить три роки.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 36 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам розяснено, що за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Дійсна позовна вимога випливає із порушення особистих немайнових прав позивача, тож позовна давність на вимогу визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не поширюється.

Відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» судам розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою був зареєстровано шлюб та відповідачка вселилися до позивача як член сімї без реєстрації у спірному приміщенні, яке було постійним їх місцем проживання та вели вони спільне господарство, що не заперечувалося сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, зазначене не підлягає доказуванню, тому суд приймає зазначену обставину.

Отже, відповідачка, яка вселилася до позивача, як наймача, набула рівного права користування жилим приміщенням, а також у неї виникли усі права й обовязки за договором найму жилого приміщення так як вона разом з наймачем постійно проживали і вели спільне господарство та була членом сім'ї наймача (ч. 1, ч. 2 ст. 64, ст. 65 ЖК УРСР).

Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Із роз'яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» судам розяснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. При цьому, згідно роз'яснень, що викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України№ 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка не проживає у спірному приміщені понад шести місяців без поважних причин, також її відсутність понад шести місяців не відповідає випадкам, передбаченим пунктами 1-7 ч. 3 ст. 71 ЖК України, які передбачають, що право користування житловим приміщенням зберігається за відсутніми впродовж шести місяців з дня закінчення строку, вказаного у відповідному пункті.

З врахуванням фактичних обставин справи та вимог указаних норм матеріального законодавства, суд прийшов до висновку, що, враховуючи той факт, що відповідачка не проживає понад шести місяців без поважних причин у спірному приміщенні, її можна визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тобто квартирою № 6, розташованою в буд. № 15, по вул.Робоча, м.Татарбунари Одеської області у зв'язку з чим позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Також, відповідно до ст. 71 ЖК України(збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім громадянином) відповідачка та її представник не надали належних доказів, щодо відсутності відповідачки з поважних причин понад шість місяців у спірному житлі.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідачки про не проживання відповідачки в спірній квартирі з поважних причин, оскільки відповідачкою та її представником не надано суду жодного, належного, допустимого доказу зазначеного, чим не виконані вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому, суд вважає, що таке не визнання позову є необґрунтованим.

Крім того, суд не бере до уваги копію платіжного документа про внесення квартплати в розмірі 57,78 грн., так як у зазначеному документі не зазначено особу, яка здійснила оплат квартплати; копію платіжного документа про внесення квартплати в розмірі 134,82 грн., так як з зазначеного документа вбачається, що оплата здійснена «ОСОБА_6Є.» та за квартиру АДРЕСА_1, не зазначено дату здійснення оплати (а.с. 98).

Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі ст. ст. 4, 71, 72 ЖК України, керуючись ст. ст. 2, 5, 7, 12, 13, 19, 49, 76-81, 89, 258-259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування жилим приміщенням: квартирою № 6, розташованою в буд. № 15, по вул.Робоча, м.Татарбунари Одеської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому наявного рішення суду.

Відповідно до п/п 15.5) п/п 15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя

Арцизького районного суду ОСОБА_7