Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 444/1904/14-ц

провадження № 61- 1819 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О.,

Олійник А. С. (суддя-доповідач),

Ступак О. В.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи - Жовкінська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування Жовкінської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Берези В. І, Штефаніци Ю. Г.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Жовківська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування Жовківської районної державної адміністрації, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_8 побудували на виділеній для будівництва земельній ділянці будинок по АДРЕСА_1, а тому їй належить 1/2 частина будинку з господарськими будівлями, як частка в майні подружжя. Крім того, зазначає, що після смерті свого чоловіка вона вступила у фактичне управління спадковим майном, оскільки всі оригінали документів на будинок були у неї, вона доглядала та утримувала спадкове майно, а тому позивач прийняла спадщину після смерті свого чоловіка - 1/10 частину будинку з господарськими спорудами, що становить 1/5 частину від 1/2 частини будинку, яка належала на праві власності її чоловікові і підлягала спадкуванню його спадкоємцями першої черги за законом, якими були вона та четверо їхніх дітей: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12. Однак, син ОСОБА_13 оформив весь будинок на своє ім'я. Після смерті сина ОСОБА_10, його дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 отримали свідоцтва про право на спадщину від 12 листопада 2013 року. Позивач зазначала, що свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані після смерті її чоловіка та сина, необхідно визнати недійсними, оскільки порушено її право на отримання спадщини спадкоємця першої черги за законом.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 просила: визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 1986 року, виданого після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 листопада 2013 року, видане після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_2, як на частку в майні подружжя, та право власності на 1/10 частину цього будинковолодіння (на 1/5 частину від 1/2 частини спадкового майна), як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_8, та право власності на 1/3 частину від 1/10 частини цього будинковолодіння, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті сина ОСОБА_10

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 4 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсними: дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 1986, виданого після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року; свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 листопада 2013 року, виданого після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Визнано за ОСОБА_4: право власності на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 (частку у майні подружжя); право власності на 1/10 частину зазначеного будинковолодіння (1/5 від 1/2 частку у спадковому майні як спадкоємця першої черги після смерті - ОСОБА_5); право власності на 1/3 частину від 1/10 частку спірного будинковолодіння (частку у спадковому майні як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_10). Скасовано заходи забезпечення позову.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне будинковолодіння було збудовано чоловіком позивача під час шлюбу, а тому позивач ОСОБА_4 могла оформити право власності на 1/2 частину будинковолодіння, як на частку у спільному майні подружжя. Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача про пропущення позивачем позовної давності для звернення до суду із вимогою про визнання за нею права власності на 1/2 спірного будинковолодіння, як на частку в спільному майні подружжя. Право власності на спірний будинок було зареєстровано за чоловіком позивача ще в серпні 1963 року, під час перебування їх у шлюбі, про що позивачеві було відомо, але вона не ставила питання про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку ні за життя чоловіка, ні після його смерті, ні під час оформленні її сином спадщини після смерті батька у липні 1986 року. Після смерті чоловіка позивач вибула на постійне місце проживання у м. Львів, залишивши будинок своєму синові, а тому позивач пропустила позовну давність для звернення до суду із вказаною вимогою, перебіг якого необхідно обчислювати з моменту набуття права власності її сином - ОСОБА_10 на будинок в цілому в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 (1988 рік), і поважних причин для поновлення пропущеного майже на 40 років строку позовної давності, не зазначила, а тому позовні вимоги про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину будинку, як на частку в спільному майні подружжя, не підлягають задоволенню за пропуском позовної давності. Крім того, судом встановлено, що позивач подала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, яка зареєстрована в Книзі обліку заяв про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про охорону спадкового майна нотаріальної контори, у зв'язку з чим увесь спірний будинок був успадкований її сином ОСОБА_10, тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про прийняття спадщини, виданого на ім'я ОСОБА_10, необхідно відмовити. Судовим рішенням позивачу ОСОБА_4 визначено додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_10, тому в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, виданих відповідачам 12 листопада 2013 року та визнання за позивачем права власності на частку в спірному будинку, належну їй в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_10, також необхідно відмовити, оскільки позивач не позбавлена можливості реалізувати своє право на успадкування після смерті сина належної їй частки в спірному будинку, шляхом оформлення у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом.

19 липня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залиши в силі рішення суду першої інстанції.

21 липня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

10 квітня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не застосовано норму частини третьої статті 29 КпШС України, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, яка передбачала, що для захисту порушеного права стосовно спільного майна подружжя встановлено трирічний строк позовної давності. Визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, є момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права. Доказів того, що позивач знала про те, що власником будинку з 1986 року був її син ОСОБА_10 суду апеляційної інстанції не надано, оскільки вона вправі звернутись до суду з вимогою про поділ майна у будь-який момент при наявності з цього приводу спору. Про наявність спірного свідоцтва про право на спадщину, після смерті її чоловіка, позивачу стало відомо лише у 2014 році. Після смерті свого чоловіка позивач залишилась проживати в спірному будинку із дітьми, з якого тимчасово виїхала, проте протягом всього часу періодично проживала у м. Жовкві, і частково у м. Львові. До нотаріуса за оформленням спадщини не зверталась, оскільки вважала будинок своїм. Всі документи на будинок знаходились вдома, чим скористались відповідачі. Жодних заяв про відмову від права на спадщину після смерті чоловіка вона не підписувала, до нотаріуса не зверталася. Крім того, на момент оформлення свідоцтва на спадщину після смерті ОСОБА_8 одна зі спадкоємців померлого була малолітньою, а саме дочка ОСОБА_11 (ІНФОРМАЦІЯ_1), а тому на відмову від прийняття спадщини обов'язковою є згода органу опіки та піклування, яка в матеріалах справи відсутня, що також є підставою для визнання недійсним дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 липня 1986 року, виданого після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Реалізувати своє право на частку у спадковому майні після смерті сина ОСОБА_10 у позасудовому порядку позивач не має можливості, оскільки власниками згідно свідоцтва про право на спадщину від 12 листопада 2013 року є відповідачі, а тому іншого способу, як визнання недійним спірного свідоцтва у судовому порядку не існує.

Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5 мотивовані тим, що спадщина за померлим чоловіком позивача відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тому спадкові відносини регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Факт прийняття спадщини позивач не підтвердила жодними доказами. Позивач відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_8, про що свідчить її заява, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи №26/75, тому про те що її права порушено позивач дізналась після відкриття спадщин у 1974 році, а не у 2014 році, проте звернулась до суду із позовом лише у серпні 2014 року. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14). Позивач ОСОБА_4 мала об'єктивну можливість і могла дізнатись про порушення своїх прав після смерті свого чоловіка ОСОБА_8 ще у 1974 році шляхом звернення у нотаріальну контору для оформлення спадкових справ, зокрема, і для отримання свідоцтва про право на спадщину. Крім того, позивач не вчиняла жодних дій як щодо належного оформлення своїх прав, так і щодо утримання спірного будинку, оплати комунальних послуг, не цікавились про стан будинку, а майже одразу після смерті свого чоловіка, переїхала проживати у м. Львів. Отже, позивач втратила своє право на звернення до суду у зв'язку з тим, що позовна давність сплинула. Крім того, відповідачі, на ім`я яких видані свідоцтва про право на спадщину, мали право на спадкування, а тому, згідно статті 1301 ЦК України, підстав для визнання недійсними свідоцтв, виданих на ім`я відповідачів про право на спадщину після смерті сина повивача, не вбачається.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що предметом спору є будинковолодіння по АДРЕСА_1, Львівської області.

Позивач ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 1943 року до дня його смерті (Т.1, а. с. 209).

На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку по АДРЕСА_1, посвідченого Нестеровською нотаріальною конторою 30 травня 1956 року, та акта про закінчення будівництва від 24 серпня 1962 року, право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_8 16 серпня 1963 року МБТІ при Львівському обласному відділі комунального господарства ( Т.1, а.с.52-56, 81-84 ).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер чоловік позивача - ОСОБА_8 (Т.1, а.с. 85).

На момент смерті ОСОБА_8, разом з ним проживали та були зареєстровані його дружина - позивач ОСОБА_4 та його син ОСОБА_10

12 березня 1975 року позивач ОСОБА_4 у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_8, яка зареєстрована в книзі обліку заяв про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про охорону спадкового майна нотаріальної контори (Т.1, а.с.186-188).

Інші спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_8: ОСОБА_9 (син), ОСОБА_12 (дочка) подали до нотаріальної контори заяви, у яких зазначили, що строк для прийняття спадщини пропустили, на спадщину не претендують і від оформлення спадщини відмовляються (Т.1, а.с.79-80).

26 липня 1986 року син позивача - ОСОБА_10 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8, посвідчене державними нотаріусом Нестеровської державної нотаріальної контори, на підставі якого 18 квітня 1988 року спірний будинок був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_10 (Т.1 а.с.4, 50, 76, Т.2 а.с.95, 113).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер син позивача ОСОБА_4- ОСОБА_10

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10, у встановлений законом строк, звернулись його дружина - ОСОБА_5 та дочка - ОСОБА_6, яким 12 листопада 2013 року було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна - спірного будинковолодіння, кожній.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 29 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 9 грудня 2014 року ОСОБА_4 визначено додатковий строк у три місяці для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_10 ( Т.1, а.с.141-144).

27 лютого 2015 року, на підставі зазначеного рішення суду, позивач ОСОБА_4 подала до Жовківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_10 (Т.2, а.с.161).

Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР від 1 січня 1970 року, чинного на момент відкриття спадщини, після смерті чоловіка позивача ОСОБА_8, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Установивши, що спірне майно було набуте за час шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, суди дійшли правильного висновку про те, що позивач мала право на 1/2 спадкового майна.

Разом з тим, згідно із статтею 553 ЦК Української РСР (чинного на момент відкриття спадщини, після смерті чоловіка позивача ОСОБА_8), спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Встановивши, що 12 березня 1975 року позивач ОСОБА_4, у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_8, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння та визнання недійсним дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 1986 року, виданого на ім`я ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_8, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду з позовом.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує.

Аналогічні положення містяться й у частині четвертій статті 319 ЦК України.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов'язки.

Аналізуючи положення частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України («власність зобов'язує») необхідно зазначити, що власник зобов'язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як статтею 76 ЦК Української РСР, так і статтею 261 ЦК України (2004 року) передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини.

За змістом зазначених вище норм для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов'язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom 22083/93).

Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що право власності на спірний будинок було зареєстровано за чоловіком позивача ще в серпні 1963 року під час перебування їх у шлюбі, про що позивачеві було відомо, однак, вона не порушувала питання про визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку ні за життя чоловіка, ні після його смерті, ні під час оформленні її сином спадщини після смерті батька у липні 1986 року та набуття останнім права власності на будинковолодіння 18 квітня 1988 року, і поважних причин пропущення майже на 40 років позовної давності, ОСОБА_4 не зазначила.

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що жодних заяв про відмову від права на спадщину після смерті чоловіка вона не підписувала, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що 12 березня 1975 року позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_8, яка зареєстрована в Книзі обліку заяв про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про охорону спадкового майна нотаріальної контори.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач ОСОБА_4 щодо наявності спірного свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 липня 1986 року на ім`я її сина ОСОБА_10 після смерті чоловіка ОСОБА_8 дізналась лише у 2014 році та до нотаріуса за оформленням спадщини не зверталась, оскільки вважала будинок своїм, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів неможливості ОСОБА_4 довідатися про порушення свого права й після смерті свого чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 року до дня звернення суду із позовом у серпні 2014 року, неможливості дізнатися за ким зареєстровано право власності на спірний будинок.

За змістом статей 15, 60 ЦПК України № 1618-IV, у редакції від 18 березня 2004 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4.9 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Встановивши, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 29 липня 2014 року, яке набрало законної сили 9 грудня 2014 року позивачу ОСОБА_4 визначено додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_10 та те, що 27 лютого 2015 року позивач подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частину спадкового майна після смерті сина ОСОБА_10 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане відповідачам 12 листопада 2013 року після смерті ОСОБА_10, оскільки, відповідно до вимог статей 15, 60 ЦПК України № 1618-IV, у редакції від 18 березня 2004 року, позивачем не доведено порушення її прав та інтересів.

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що на момент оформлення свідоцтва на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_8, одна зі спадкоємців померлого була малолітньою, а саме дочка ОСОБА_11 (ІНФОРМАЦІЯ_1), а на відмову від прийняття спадщини обов'язковою є згода органу опіки та піклування, яка в матеріалах справи відсутня, не заслуговують на увагу, оскільки згідно статті 15 ЦПК України № 1618-IV, у редакції від 18 березня 2004 року, позивачем не доведено у чому полягає порушення, невизнання або оспорювання саме її прав. Особа, яка вважає свої права порушеними не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом з метою відновлення своїх порушених прав.

З огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С.Олійник

О. В.Ступак

Г.І. Усик