Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 242/940/15-ц

провадження № 61-4301св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року у складі суддів: Кішкіної І. В., Папоян В. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 8 024,96 дол. США на строк до 27 червня 2017 року зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 12 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 31 563,06 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 7 039,70 дол. США; заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 5 647,78 дол. США; заборгованість за комісією у розмірі 1 377,97 дол. США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання у розмірі 15 980,08 дол. США; штраф (фіксована частина) у розмірі 15,91 дол. США; штраф (процентна складова) у розмірі

1 502,24 дол. США.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 31 563,06 дол. США.

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 21 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Строк пред'явлення вимог до відповідача закінчився 27 червня 2012 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явив позов після спливу позовної давності 17 березня 2015 року. Позивачем не зазначені певні підстави для переривання строку позовної давності і в даній справі відсутні.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано.

Позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року станом на 12 грудня 2014 року, зокрема 7039,07 дол. США - заборгованість за кредитом,

5647,78 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1377,97 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 180 482,33 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, всього 14064,82 дол. США та 180 482,33 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 09 червня 2010 року, що набрало законної сили 07 грудня 2010 року, звернуто стягнення на предмет застави - квартиру, яка належить ОСОБА_2 за іпотечним договором від 27 червня 2008 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року у розмірі 10 379,12 дол. США. Після набрання законної сили 07 грудня 2010 року рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 09 червня 2010 року, перебіг позовної давності почався заново. До суду з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 17 березня 2015 року, тобто в межах позовної давності, яка складає 5 років. Відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання зі сплати кредиту не виконала. Апеляційним судом враховано положення статті 2 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в частині вимог про стягнення пені з 14 квітня 2014 року по 12 грудня 2014 року у сумі 2303,63 дол. США та відмовлено у задоволенні позову в цій частині. Крім того, оскільки сума пені значно перевищує суму основного зобов'язання та не співмірна з нею, тому на підставі частини третьої статті 551 ЦК України апеляційний суд її зменшив та стягнув заборгованість за пенею у національній валюті.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач заявляла про застосування позовної давності під час судового засідання у суді першої інстанції. Таким чином, суд першої інстанції вірно застосував позовну давність та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у розмірі 8 024,96 дол. США на строк до 27 червня 2017 року зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості.

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2008 року, передано банку в іпотеку.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 09 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2010 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в сумі 10379,12 дол. США на квартиру АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_2 із цієї квартири.

З меморіальних ордерів вбачається, що вказана квартира позивачем реалізована 25 листопада 2014 року за 3400 дол. США, з яких 2265,47 дол. США зараховано на погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_2 станом на 12 грудня 2014 року виникла заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 31 563,06 дол. США.

27 травня 2016 року позивач надав розрахунок заборгованості з врахуванням суми реалізації квартири станом на 24 травня 2016 року: 41953,91 дол. США, що еквівалентно 1 054 037,17 грн , з яких: 7039,07 дол. - заборгованість за кредитом, 6348,72 дол. США - заборгованість за процентами, 1575,73 дол. США - заборгованість з комісії, 24983,11 дол. США, що еквівалентно 627667,96 грн - пеня, 9,95 дол. США - штраф (фіксована частина), 1997,35 дол. США штраф (відсоток від суми заборгованості).

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений термін.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 610, 604 ‒ 609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що після набрання законної сили 07 грудня 2010 року рішенням суду від 09 червня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки перебіг позовної давності почався заново. До суду з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 17 березня 2015 року, тобто в межах позовної давності, яка відповідно до підпункту 5.5 кредитного договору складає 5 років.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року

№ 1669-VII на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідачка зареєстрована АДРЕСА_2.

Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02 грудня 2015 року № 1275-р місто Селидове Донецької області віднесене до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні частини вимог про стягнення пені з 14 квітня 2014 року по 12 грудня 2014 року у сумі 2303,63 дол. США та в частині стягнення 15,91 дол. США - штрафу (фіксована частина) і 1502,24 дол. США - штрафу (процентна складова), які нараховані на час звернення з позовом, тобто після 14 квітня 2015 року.

Також апеляційним судом вірно не взято до уваги розрахунок суми боргу, який вказаний у рішенні суду першої інстанції у розмірі 41953, 91 дол. США, оскільки позивачем заява про збільшення розміру позовних вимог до матеріалів справи у встановленому процесуальному законом порядку не подавалась.

Апеляційним судом установлено, що згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість за кредитом складає 7039,07 дол. США, а пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором складає 13676,45 дол. США, що еквівалентно 352 622 грн 52 коп.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже частиною третьою статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав передбачено право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установлено, що згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачем, розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд, керуючись засадами розумності та справедливості, обґрунтованого вважав можливим на підставі частини третьої статті 551 ЦК України зменшити розмір штрафної санкції - пені, що підлягає стягненню з відповідача до 7000 дол. США, що еквівалентно 180 482,33 грн, з урахуванням заборгованості за тілом кредиту

7039,07 доларів США.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що позивач звернувся до суду поза межами строків позовної давності, оскільки апеляційним судом установлено переривання строку позовної давності у зв'язку з частковим погашенням відповідачем заборгованості за кредитним договором. Крім того, відповідач посилаючись на положення статей 257, 258 ЦК України про застосування строків позовної давності загального трирічного та спеціального річного, не звернула уваги і не спростувала, передбачений пунктом 5.5 кредитного договору від 27 червня 2008 року, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором тривалістю 5 років.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків апеляційного суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Голов уючий В.С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик