У х в а л а

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 594/376/17-ц

провадження № 61-841 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр»,

представник позивача - Овсяна Світлана Віталіївна,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Борщівська аграрна компанія»,

представники товариства з обмеженою відповідальністю «Борщівська аграрна компанія: Новак АндрійМихайлович, Літовчук Андрій Володимирович, Захарова Марія Юріївна, Уварова ЮліяВікторівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр» на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області у складі судді Зушман Г. І. від 23 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Міщія О. Я., Ходоровського М. В., Шевчук Г. М., від 22 листопада 2017 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр» (далі - ТОВ «Мрія Центр») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Борщівська аграрна компанія» (далі - ТОВ «Борщівська аграрна компанія») про визнання недійсним договору оренди землі та визнання договору оренди землі поновленим.

Позовна заява мотивована тим, що 10 травня 2009 року між ТОВ «Мрія Центр» та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі загальною площею 0,99 га строком на п'ять років, договір зареєстровано 10 грудня 2009 року.

Після отримання земельної ділянки в оренду товариство належним чином виконувало всі договірні зобов'язання, вчасно сплачувало орендну плату.

Після закінчення строку дії договору, ТОВ «Мрія Центр» мало намір скористатися своїм переважним правом перед іншими особами на поновлення договору оренди землі, тому двічі, не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку договору, 5 березня 2014 року та 7 серпня 2014 року направляло орендодавцю листи-повідомлення від 4 березня 2014 року та від 6 серпня 2014 року про наміри скористатися своїм переважним правом на поновлення договору на новий строк, долучивши до них відповідні додаткові угоди.

Також після закінчення строку дії договору оренди землі ТОВ «Мрія Центр» продовжувало користуватись земельною ділянкою, обробляло її у 2015 році та сплатило ОСОБА_2 орендну плату за користування землею.

Проте 1 червня 2015 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Борщівська аграрна компанія» новий договір оренди цієї земельної ділянки та у липні 2015 року за ТОВ «Борщівська аграрна компанія» було зареєстроване право оренди земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, діями відповідачів щодо укладення між ними нового договору оренди землі було порушено переважне право ТОВ «Мрія Центр» на поновлення договору.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Мрія Центр»на підставі частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» просило суд: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 1 червня 2015 року та визнати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договір оренди земельної ділянки від 10 травня 2009 року.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року у задоволенні позову ТОВ «Мрія Центр» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «Мрія Центр», суд першої інстанції виходив із того, що позивач у порушення вимог частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», маючи достатньо часу до дня укладення оспорюваного договору оренди землі, не уклав з ОСОБА_2 додаткову угоду про поновлення договору оренди землі та не надав суду доказів направлення орендодавцю повідомлення про намір скористатись переважним правом щодо укладення договору оренди землі на новий строк, відмови чи зволікання ОСОБА_2 в укладенні додаткової угоди. Продовження позивачем після закінчення строку дії договору оренди користування земельною ділянкою та сплата орендної плати не свідчить про наявність у нього правових підстав для цього користування, оскільки не вчинені дії на узгодження договірних правовіідносин.

Крім того, умови, передбачені оспорюваним договором оренди землі, є більш вигідними для орендодавця, ніж умови, визначені попереднім договором, укладеним з позивачем.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Мрія Центр» відхилено. Рішення Борщівського районного суду від 23 серпня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що подані позивачем списки відправлення простих поштових відправлень не можуть бути доказом належного повідомлення ОСОБА_2 про намір реалізувати переважне право на поновлення договору оренди землі, оскільки вони не підтверджують факт відправлення кореспонденції останній. При цьому під повідомленням слід розуміти не тільки направлення, а й отримання орендарем відповідного листа - повідомлення.

Також позивач не подав жодних доказів укладення у місячний строк додаткової угоди про поновлення договору оренди, що є обов'язковою умовою, визначеною законом, для поновлення договору оренди землі у тому числі з підстав, визначених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі».

12 грудня 2017 року ТОВ «Мрія Центр»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про недотримання ТОВ «Мрія Центр» встановленої процедури реалізації переважного права на поновлення договору оренди землі на підставі частин першої-п'ятої, а також шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки у зазначеній нормі законодавства не передбачено та не вимагається надсилання листів - повідомлень рекомендованими, цінними та/або з повідомленнями про вручення поштовими відправленнями.

Також суди не врахували, що ТОВ «Мрія Центр» запропонувало у надісланому орендодавцю проекті додаткової угоди аналогічні умови оренди, а в листі - повідомленні зазначило, що у разі незгоди із запропонованими умовами оренди, він має право надати прийнятні для нього умови або власний проект додаткової угоди.

Крім того, посилається на те, що суди не врахували обов'язкових до застосування правових позицій Верховного Суду України щодо застосування частин першої - п'ятої, а також шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку по необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Установлено, що спір щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та переукладення договору між ТОВ «Борщівська аграрна компанія» та ТОВ «Мрія Центр», тобто між тими самими сторонами, що й у справі, яка переглядається, неодноразово була предметом перегляду Верховним Судом України.

Так, у постановах Верховного Суду України: 23 листопада 2016 року № 6-2540цс16, від 6 вересня 2017 року № 6-2539цс16 висловлена правова позиція на користь визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та визнання поновленим договору на користь первинного орендаря - ТОВ «Мрія Центр», так як скасовані судові рішення апеляційної й касаційної інстанції і залишено в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову.

Незважаючи на зазначене, у справі, яка переглядається, суди нижчестоящих інстанції, не відступаючи від правової позиції Верховного Суду України у порядку, передбаченого частиною першою статті 360-7 ЦПК України 2004 року, тим не менш, ухвалили протилежні судові рішення, дійшли протилежного правового висновку. По суті, суди не погодились з правовою позицією Верховного Суду України, при тих самих фактичних і правових обставинам, побідних правовідносинах.

Крім того, у провадженні Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду знаходяться й інші цивільні справи, в яких спір виник між ТОВ «Борщівська аграрна компанія» та ТОВ «Мрія Центр», а також з ПрАП «Агропродсервіс», щодо визнання недійсним договору оренди землі та визнання договору поновленим з підстав, передбачених частинами першою-п'ятою, а також шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», тобто з тих самим правовідносин (провадження: №№ 61-5158 ск 18, 61-530 св 17, 61-716 св 17, 61-836 св 17, 61-1300 св 17, 61-1308 св 17, 61-1312 св 17, 61-239 ск 18, 61-3907 ск 18, 61-3970 ск 18).

У зазначених справах суди також не погодились з правовим висновком Верховного Суду України, про який зазначено вище.

Зазначене якраз і свідчить про виключну правову проблему в державі, коли нижчестоящі суди не сприймають правову позицію найвищого суду в державі в системі судоустрою, при однакових фактичних і правових обставинах, при подібних правовідносинах.

Колегія суддів вважає, що вирішення цих правових питань, з урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду України у подібних правовідносинах, містить виключну правову проблему для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

З урахуванням наведеного є підстави для передачі справи на розгляд Великій Палаті Верховного Суду згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦК України.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити й іншу підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Вирішуючи спір, суди, встановивши, що орендарем не дотримано положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо повідомлення орендодавця про намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, дійшли висновку про те, що загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

При цьому суди послались на правову позицію, висловлену у постановах Верховного Суду України: від 25 лютого 2015 року № 6-10цс15, від 13 квітня 2016 року № 6-2988цс15.

Не погоджуючись з висновком судів, ТОВ «Мрія Центр» у касаційній скарзі посилається на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року № 6-219цс14 та № 6-10цс15, відповідно до якої, встановивши факт належного виконання орендарем умов договору оренди; дотримання ним строків та процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк; ненадіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови у поновленні договору на новий строк; укладення орендодавцем договору оренди з іншим орендодавцем на таких самих умовах, які запропоновані попереднім орендарем; продовження використання ним земельної ділянки після закінчення строку дії договору; суд на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі» дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк та порушення цього права у зв'язку з укладенням орендодавцем договору оренди з іншим орендарем.

Разом з тим Верховний Суд України у постановах від 23 листопада 2016 року № 6-2540цс16, від 6 вересня 2017 року № 6-2539цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини, у тому числі щодо тих самих товариств, що і в справі, яка переглядається, зазначив, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, вважається порушеним, зокрема, в разі укладення договору оренди з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право.

При цьомуВерховний Суд України погодився з висновком суду першої інстанції, який визнав недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 1 червня 2015 року з ТОВ «Борщівська аграрна компанія» та визнав поновленим договір оренди земельної ділянки, укладений з ТОВ «Мрія Центр», посилаючись на те, що ТОВ «Мрія Центр» дотримувалось строків та процедури поновлення договору оренди землі на новий строк, після закінчення строку дії договору продовжувало виконувати свої обов'язки орендаря, використовуючи земельну ділянку, вносячи за це орендну плату. Окрім того, законодавчими актами орендарю не встановлено обов'язку надсилати на адресу орендодавця повідомлення рекомендованим поштовим листом та отримувати такий лист адресатом під розпис.

Колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 23 листопада 2016 року № 6-2540цс16, від 6 вересня 2017 року № 6-2539цс16, виходячи з такого.

У частині шостій статті 33 Закону України «Про оренду землі»передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Схоже правило міститься у статті 764 ЦК України, яка передбачає можливість поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму та немає заперечень наймодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору.

Таким чином, зазначені норми передбачені законодавцем на випадок відсутності конкретних дій, спрямованих на продовження дії договору, а в статті 764 ЦК України - з боку обох сторін договору оренди, коли орендар продовжує користуватись річчю.

Однак, на відміну від положень статті 764 ЦК України, частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що одна зі сторін, орендар, обов'язково має попередньо має повідомити про своє бажання про поновлення договору оренди землі, оскільки має наступну умову свого застосування - за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі. Тобто автоматичної пролонгації договору, як вважав Верховний Суд України, не відбувається.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі» є логічним продовженням правил, викладених у попередніх частинах цієї статті та не може тлумачитися відірвано від їх змісту.

У справі, що переглядається, орендар після закінчення строку дії договору оренди землі продовжував користуватися земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, проте він не надав докази відправлення орендодавцю проекту договору, повідомлень, а також укладення у місячний строк додаткової угоди, що було б підставою для застосування положень частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі».

З огляду на вищевикладене, вказана справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, пунктом 7 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 594/376/17-ц за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр» до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Борщівська аграрна компанія» про визнання недійсним договору оренди землі та визнання договору оренди землі поновленим за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Центр» на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 листопада 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В.Черняк