КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 757/42264/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/824/670/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Новак Р.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

13 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ОСОБА_3 в період з 25 січня 2016 року по 31 липня 2016 року працювала в КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва.

Наказом директора зазначеного вище підприємства від 18 січня 2016 року № 4-к позивача зараховано на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря амбулаторії загальної практики/сімейної медицини № 3 на 0,5 ставки за зовнішнім сумісництвом з 25 січня 2016 року.

Наказом від 13 липня 2016 року № 44-к позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати з 16 липня 2016 року по 31 липня 2016 року.

Зазначила, що у період з 1 серпня 2016 року по 8 серпня 2016 року позивач знаходилася на стаціонарному лікуванні в КНП «Київський міський медичний центр «Академія здоров'я людини».

Наказом виконуючого обов'язки директора КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва від 1 серпня 2016 року № 51-к позивача звільнено 31 липня 2016 року.

У зв'язку із тим, що ОСОБА_3 безпідставно та протиправно звільнена, просила суд визнати наказ про звільнення від 1 серпня 2016 року № 51-к незаконним, скасувати його, поновити ОСОБА_3 на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря амбулаторії загальної практики/сімейної медицини № 3 Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району міста Києва., стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 972 грн., допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2016 року ОСОБА_3 зараховано на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря амбулаторії загальної практики/сімейної медицини №3 на 0,5 ставки за зовнішнім сумісництвом, що підтверджується наказом від 18 січня 2016 року № 4-к.

На підставі ст. 10 Закону України «Про відпустки», відповідно до наказу відповідача від 13 липня 2016 №44-к позивачу надана відпустка без збереження заробітної плати з 16 липня 2016 року по 31 липня 2016 року.

Згідно наказу від 1 серпня 2016 року №51-к, позивача звільнено 31 липня 2016 року згідно ст. 431 КЗпП України, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», до відповідача, згідно розподілу, Департаментом охорони здоров я Київської міської державної адміністрації направлено 5 осіб лікарів-інтернів.

Статтею 43-1 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу сумісництвом передбаченим законодавством.

Пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державній підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці Українці Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, передбачає що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачене законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України в 3 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ ї організацій» встановлено обмеження сумісництва осіб, що не досягли вісімнадцятирічного віку та вагітних жінок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення відбулось з додержанням норм трудового законодавства, права позивача, у томі числі, пов'язані з вагітністю, не порушені, оскільки вона продовжує працювати за основним місцем роботи і залишається у складі зайнятого населення.

Колегія суддів не може погодитися з доводами скаржника, що звільнення позивача є незаконним, її звільнено з роботи у період вагітності, відпустки та під час знаходження на лікуванні, з огляду на наступне.

Статтею 43-1 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу сумісництвом передбаченим законодавством.

Звільнення сумісників у зв'язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником проводиться відповідно до ст. 7 КЗпП України, відповідно до якого для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватись додаткові, крім передбачених у ст. 37 і 41 цього Кодексу , підстави для припинення трудового договору.

Пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником.

ОСОБА_3 звільнена в останній день відпустки, на лікуванні позивач знаходилась з 1 серпня 2016 року.

Крім того, судом встановлено, що позивач працювала на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря амбулаторії загальної практики/сімейної медицини № 3 за зовнішнім сумісництвом, а не за основним місцем роботи.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом зроблено помилковий висновок про застосування до спірних правовідносин положень постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 року № 245 та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, оскільки на час виникнення спірних правовідносин, відповідач був комунальним некомерційним підприємством, яке фінансувалось з бюджету.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача відбулось з дотриманням норм трудового законодавства.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді