Справа № 584/1437/17 Провадження № 2/584/88/18
РІШЕННЯ

Іменем України

19.03.2018 Путивльський районний суд Сумської області

в особі : головуючого - судді Толстого О.О.

при секретарі Зікрати Я.В.

за участю : позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Путивль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до Мазівської сільської ради Путивльського району Сумської області і свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 15.07.1996 та договору міни від 20.04.1999 вона набула право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться по провулку Садовий, 3 в с. Мазівка Путивльського району. Також до неї перейшло право власності на земельну ділянку для обслуговування цього будинку і господарських споруд площею 0,08 га, але вона не може оформити право власності на неї з тих причин, що попередній власник не мав правовстановлюючих документів на своєї імя.

Посилаючись на зазначене, просила визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку в судовому порядку, з покладенням судових витрат на позивача.

Ухвалою суду від 19.03.2018, яка занесена до журналу судового засідання, за клопотанням позивача первісного відповідача замінено на належного ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали.

Відповідач позов визнала. Правові наслідки визнання позову їй розяснено.

В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на матеріали справи, рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 15.07.1996 між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 здійснено реальний поділ житлового будинку по пров. Садовий, 3, в с. Мазівка Путивльського району, з визначенням реальних часток.

Кожному зі співвласників будинку на підставі відповідних державних актів на право приватної власності на землю, виданих Мазівською сільською радою Путивльського району Сумської області, належала окрема земельна ділянка для його обслуговування площею 0,08 га.

На підставі договору міни від 17.09.1998 ОСОБА_4 обміняв свою частку в цьому житловому будинку на однокімнатну квартиру по вул. Кірова, 10/4 в м. Путивль, що належала ОСОБА_3 та її неповнолітній дитині.

За договором міни від 20.04.1999 право власності на цю частку будинку перейшло до позивача.

Зі змісту вказаних цивільно-правових угод видно, що доля земельної ділянки для обслуговування житлового будинку при його відчуженні не визначалась.

Відповідно до ст. 23 ЗК (1990 року) право володіння або постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Як розяснено в пп. "ґ" пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Тому є підстави вважати, що при переході права власності на будинок до позивача перейшло і право власності на земельну ділянку для його обслуговування в розмірі 0,08 га, що в свою чергу перейшло до відповідача від ОСОБА_4, який мав державний акт на цю землю, тобто право власності на неї позивач набула правомірно, але такий перехід права власності на землю при зміни власників будинку в установленом законом порядку оформлений не був.

Відповідно до ст. 23 ЗК (1990 року) право володіння або постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 23 ЗК (1990 року) право володіння або постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом від 26.12.1992 N 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України (2001 року) громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 6-31цс12 від 30.05.2012.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

В силу ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Беручи до уваги наведені положення закону та встановлені обставини, суд вважає, що таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому може бути прийняте.

Судові витрати не розподіляються, враховуючи відповідне клопотання позивача.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 23 ЗК (1990 року), ст.ст. 15, 16, 328, 392 ЦК України, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованою ІНФОРМАЦІЯ_2, право приватної власності на земельну ділянку площею 0,08 га для обслуговування житлового будинку за адресою : пров. Садовий, 3, с. Мазівка Путивльського району Сумської області.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку через Путивльський районний суд Сумської області до Апеляційного суду Сумської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : підпис

З оригіналом згідно:

Суддя

Путивльського районного суду ОСОБА_6