Справа № 621/1820/17
Пр. № 2/621/136/18
Рішення

іменем України

14 лютого 2018 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Шахової В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Міненко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Зміївського нотаріального округу Харківської області Трубнікова В.В., про визнання відмови від спадщини недійсною,

в с т а н о в и в:

25.08.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Зміївського нотаріального округу Харківської області Трубнікова В.В., про визнання відмови від спадщини недійсною, в якому зазначила, що 13.02.1960 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений шлюб, відповідачі по справі є їх дітьми. За час шлюбу ОСОБА_1 та її чоловіком за спільні кошти було збудовано будинок № АДРЕСА_1, в якому подружжя весь час проживали та були зареєстровані. 20.10.1990 року на підставі рішення виконкому Готвальдівської районної ради народних депутатів № 289 від 21.08.1990 року було видано Свідоцтво про право приватної власності на вказаний житловий будинок в цілому на ім'я чоловіка - ОСОБА_5

22.11.2000 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано. В той же час розлучення мало формальне значення, оскільки позивач продовжувала проживати разом із чоловіком, вести спільне господарство, допомагати дітям і 10.08.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб вдруге.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, оскільки інша 1/2 частка цього домоволодіння, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на момент побудови будинку та видачі Свідоцтва про право власності, належить позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки на момент смерті чоловіка ОСОБА_5, з ним постійно проживала і зареєстрована була лише ОСОБА_1, діти померлого - відповідачі - у встановлений законом строк звернулися до приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Трубнікової В.В. із заявами про прийняття спадщини після померлого батька. Було заведено спадкову справу № 57356572. За життя ОСОБА_5 заповіту щодо належного йому майна не складав, а тому, відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями І черги за законом є сторони по справі.

Позивач особисто заяву про прийняття спадщини не подавала, оскільки бажала, щоб належну їй частку спадкового майна успадкувала та належно оформила ОСОБА_2. Нотаріусом ОСОБА_1 було роз'яснено, що для цього необхідно оформити заяву про відмову від прийняття спадщини, яку позивач і підписала 18.04.2015 року. Позивач наголошувала нотаріусу, що хоче відмовитися від спадщини після померлого чоловіка саме на користь доньки, і підписала заяву там, де їй було вказано нотаріусом, не читаючи її. При цьому, копію вказаної заяви позивач не отримала.

ОСОБА_1 зазначала, що є особою похилого віку, зі слабким зором, не зовсім розбирається у юридичній термінології та особливостях законодавства. Позивач не повністю зрозуміла суть заява, яку підписала. Крім того, на той час позивач не мала документального підтвердження для нотаріуса про те, що будинок № АДРЕСА_1, збудований нею та її чоловіком спільно за час шлюбу.

Однак, коли ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса за отриманням Свідоцтва про право на спадщину, з'ясувалося, що нотаріус буде їй оформлювати Свідоцтво на 1/2 частку будинку після смерті батька, без урахування 1/2 частки ОСОБА_1 в спільному майні та відмови від спадщини на її користь. Після отримання в нотаріуса копії заяви про відмову від спадщини позивачу роз'яснили, що в тексті цієї заяви не зазначено, на чию користь вона відмовляється від спадщини, а крім того, міститься посилання про те, що позивач навіть відмовляється від виділення своєї частки в спільному майні подружжя. При цьому, ОСОБА_1 ніколи не бажала відмовлятися від своєї частки будинку, поки вона жива, а доказом того, що позивач відмовляється від своєї частки в спадковому майні саме на користь доньки, є складення нею, ще до подання спірної заяви, заповіту на все своє майно від 16.12.2014 року на користь доньки.

ОСОБА_1 просила нотаріуса виправити підписану заяву, щоб вона відповідала дійсним намірам позивача, однак їй було роз'яснено, що тепер таку заяву можна скасувати лише через суд. У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів з даним позовом.

Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, свої інтереси довірила представляти адвокату Філіп'євій В.В., яка також у судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі, просила не здійснювати фіксацію судового процесу технічними засобами.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, до канцелярії суду надав заяву про визнання позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі, розгляд справи за його відсутності без фіксування судового процесу технічними засобами.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, до суду надала заяву, в якій зазначила, що позов ОСОБА_1 визнає в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення, підтверджує обставини, викладені в позовній заяві.

Третя особа - приватний нотаріус Трубнікова В.В. у судове засідання не з'явилася, просила справу розглядати за її відсутності, надавши відповідну заяву.

У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису.

Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується копіями відповідних Свідоцтв про народження (а.с. 9, 46, 61).

Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, копії Свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_1, 13.02.1960 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який 22.11.2000 року було розірвано. Проте, 10.08.2004 року шлюб між позивачем та ОСОБА_5 було повторно зареєстровано (а.с. 15, 16).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 був власником житлового будинку № АДРЕСА_1 (а.с. 17, 18-21, 22).

В той же час встановлено, що вказаний будинок було збудовано в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер - копія Свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2, актовий запис № 61 (а.с. 12, 13).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом - ст. 1217 ЦК України.

ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіту не залишив, а, отже, має місце спадкування за законом.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є його дружина - ОСОБА_1 та діти - ОСОБА_2, ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа № 22/2015 та відкрилася спадщина на зазначений вище житловий будинок (а.с. 14, 42-61).

Так, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися діти померлого - відповідачі по справі, із заявою про відмову від прийняття спадщини - його дружина - ОСОБА_1 (а.с. 42, 51, 59).

Предметом даного позову є визнання заяви ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини недійсною.

Відповідно до копії Заяви від 18.04.2015 року ОСОБА_1, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, даною заявою повідомила, що відмовляється від прийняття спадщини на будь-яких підставах, як за законом, так і за заповітом, яка залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_5, померлого 31.10.214 року. ОСОБА_1 нотаріусом роз'яснено зміст ст. 60 СК, згідно якої майно, придбане в період зареєстрованого шлюбу, є спільною власністю, а також її права на виділення частки в спільному майні подружжя. На виділення своєї половини в спільному майні подружжя позивач не претендувала, в зв'язку з тим, що це майно - особиста власність її померлого чоловіка (а.с. 23, 51).

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Згідно з ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Частиною 6 статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

У ч. 5 ст. 1274 ЦК України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233цього Кодексу.

Отже, засади здійснення суб'єктивного права спадкоємців, на користь яких відкрилась спадщина, на відмову від її прийняття, визначені у статтях 1273, 1274 ЦК України. З'ясування співвідношення статей 1273 і 1274 доводить, що стаття 1273 носить загальний характер, а стаття 1274 - особливий, в якій надається регулювання не відмови взагалі, а відмови на користь певної особи, коло яких визначається в цій статті. А тому до відмови на користь будь-кого із спадкоємців застосовуються загальні правила про відмову про прийняття спадщини, викладені у ст. 1273 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору та зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з пунктом 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод у ст.ст. 215-216 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Верховним Судом України в постанові від 12.09.2012 року у справі № 6-80цс12 висловлена правова позиція, згідно з якою за положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитись від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Тобто, відмова від прийняття спадщини є правочином.

Незважаючи на те, що правило про можливість визнати відмову від прийняття спадщини недійсною міститься у ст. 1274 ЦК України, це не означає, що аналогічно не можна поводитися в разі відмови від прийняття спадщини не на користь когось із спадкоємців, а взагалі. Норми ч. 6 ст. 1274 ЦК України та ч. 5 ст. 1274 ЦК України не можна розцінювати як такі, що взаємовиключають одна одну.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналізуючи наведені норми права суд вважає, що позивач, підписуючи заяву про відмову від спадщини, вважала, що фактично відмовляється від своєї частки спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 на користь своєї доньки - ОСОБА_2 і саме на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, розраховуючи на те, що інша 1/2 частина вказаного будинку буде належати їй, як її частина у спільному майні подружжя. Даний факт не оспорювався сторонами в судовому засіданні, тому не підлягає доведенню в межах даного спору. Дана заява, суттєво погіршила становище ОСОБА_1 по відношенню до норм діючого цивільного законодавства та норм Кодексу про шлюб та сім'ю, яким регулювались правовідносини з померлим чоловіком, оскільки відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України вся спадкова маса хоч і була зареєстрована за померлим ОСОБА_5, проте належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Тому після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/2 частину всього майна, так як інша 1/2 частина, в порядку ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю належала ОСОБА_1, але, як вбачається з копій матеріалів спадкової справи, яка заводилась після смерті ОСОБА_5, відповідачі внаслідок відмови позивача мають право прийняти спадщину на все майно подружжя, а не частину, яка належала їх батькові. Тобто, позивач ОСОБА_1 відмовилася не тільки спадкувати після чоловіка, а й відмовилася від своєї частини спільного майна подружжя, чим значно погіршила свій майновий стан, оскільки на час відкриття спадщини іншого житла в с. Геніївка не мала, не мала іншого нерухомого майна та грошових заощаджень.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на викладене, а також враховуючи визнання позову відповідача, суд вважає за можливе задовольнити позов в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 203, 215-216, 229, 1216, 1218, 1261, 1273, 1274 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 12, 81, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Зміївського нотаріального округу Харківської області Трубнікова В.В., про визнання відмови від спадщини недійсною - задовольнити.

Визнати недійсною відмову ОСОБА_1 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене повністю або частково до Апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення або в порядку ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14.02.2018 року.

Головуючий: