Справа № 372/1794/17 Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/629/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 46 20.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2018 року м. Київ

Справа № 372/1794/17 Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Сержанюка А.С.,

Олійника В.І.,

секретар судового засідання Удовиченко В.В.,

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Кравченко М. В. від 28 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів у апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року позивач прокурор в інтересах держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про витребування на користь держави в особі Козинської селищної ради з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,6751 га з кадастровим номером НОМЕР_1, вартістю 486365, яка розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Позов обґрунтував тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01.07.2015 у справі № 372/1997/15-ц задоволено частково позов прокуратури області. Визнано недійсним та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 28.09.2009 № 1204 «Про затвердження матеріалів попереднього погодження вибору місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 159-ти громадянам для ведення індивідуального садівництва та ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради» в частині затвердження матеріалів попереднього погодження вибору місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, поряд з іншими, ОСОБА_5, визнано недійсними пункти 1, 3 розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 21.12.2009 № 1686 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11-ти громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради» в частині затвердження проекту землеустрою, зокрема, ОСОБА_5, ,визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, зокрема, серії НОМЕР_2 виданий ОСОБА_5 з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1,6751 га, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_6, витребувано із незаконного володіння, втому числі, ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,6751 га з кадастровим номером НОМЕР_1 на користь територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, які знаходяться в межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22.03.2017 у справі № 372/1997/15-ц (№ 22-ц/780/475/17) заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 01.07.2015 - в частині задоволення позову про витребування із незаконного володіння ОСОБА_6 на користь територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області земельної ділянки площею 1,6571 га з кадастровим номером НОМЕР_1 скасоване. В цій частині ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказав, що вище зазначеними судовими рішенням встановлено, що спірні земельні ділянки відносились до категорії земель водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передача яких у приватну власність заборонена законом, а тому оспорювані розпорядження Обухівської районної державної адміністрації щодо передачі ділянок у власність фізичних осіб та видача їм державних актів суперечить вимогам закону.

За результатами розгляду 22.03.2017 апеляційним судом Київської області апеляційної скарги ОСОБА_4, до якої останнім долучено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2010 № 1824 встановлено, що власником земельної ділянки площею 1,6751 га з кадастровим номером НОМЕР_1 є ОСОБА_4, а не ОСОБА_6, як було зазначено в інформації управління Держземагентства в Обухівському районі від 22.10.2014 № 1.1-24/221.

На підставі викладеного, просив в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 ЦК України витребувати на користь держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області з чужого незаконного володіння до ОСОБА_4 спірну земельну ділянку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року позовні вимоги задоволені. Витребувано на користь держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,6751 га, за кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. Розподілено судові витрати.

ОСОБА_4 з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив скасувати судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вважав, що судове рішення постановлено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування усіх обставин справи, що мають значення для справи.

15 січня 2018 року перший заступник прокурора Київської області подав відзив на апеляційну скаргу та просив її залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено таке.

01 липня 2015 року заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від у справі № 372/1997/15-ц позов прокуратури області задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 28.09.2009 № 1204 «Про затвердження матеріалів попереднього погодження вибору місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 159-ти громадянам для ведення індивідуального садівництва та ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради» в частині затвердження матеріалів попереднього погодження вибору місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, поряд з іншими, ОСОБА_5 Визнано недійсними пункти 1, 3 розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 21.12.2009 № 1686 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 11-ти громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради» в частині затвердження проекту землеустрою, зокрема, ОСОБА_5 Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, зокрема, серії НОМЕР_2 виданий ОСОБА_5 з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1,6751 га, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_6 Витребувано із незаконного володіння, втому числі, ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,6751 га з кадастровим номером НОМЕР_1 на користь територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, які знаходяться в межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

22 березня 2017 рішенням апеляційного суду Київської області, що набрало законної сили, наведене заочне рішення районного суду в частині задоволення позову про витребування із незаконного володіння ОСОБА_6 на користь територіальної громади в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області земельної ділянки площею 1,6571 га з кадастровим номером НОМЕР_1 скасоване. В цій частині ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вищезазначеними судовими рішення встановлено, що спірні земельні ділянки відносились до категорії земель водного фонду із обмеженим режимом використання, які перебувають під особливою охороною держави, передача яких у приватну власність заборонена законом, а тому оспорювані розпорядження Обухівської районної державної адміністрації щодо передачі ділянок у власність фізичних осіб та видача їм державних актів суперечить вимогам закону.

За інформацією Державного агентства земельних ресурсів Українки від 15.10.2014 № 10-28-0.21-12312/2-14, управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області від 15.10.2014 №1.1-24/217, Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 08.10.2014 № 05/03-3432 надано графічні матеріали з відображенням фактичного стану освоєння земель, з яких вбачається, що рельєф місцевості та відповідно склад угідь земельних ділянок, що передані у власність у 2009 році 11-ти громадянам, було змінено шляхом проведення гідронамиву піску на земельні ділянки попередніх землекористувачів.

Судовими рішеннями у справі № 372/1997/15-ц, що всупереч вимогам ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 58, 84, 59, 60, 61, 116, 118, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 86, 88, 89 Водного кодексу України, ст. ст. 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 21.12.2009 №1686 незаконно із земель водного фонду передано у власність 11-м громадянам, зокрема, ОСОБА_5, для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 21,6751 га в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Крім того, судовим рішенням апеляційного суду Київської області встановлено, що власником спірної земельної ділянки, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 березня 2010 року № 1824 є ОСОБА_4.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку водного фонду загальною площею водного фонду площею 1,6751 га не могла жодна фізична особа, у тому числі й ОСОБА_4 та юридичне оформлення права власності відповідача на спірну земельну ділянку відбулось у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного.

Колегія суддів з цими висновками районного суду погодилася, оскільки вони ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Статтею 59 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування. Можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства та індивідуального садівництва законом не передбачена.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

Аналогічна правова позиція щодо неможливості відведення у приватну власність земель водного фонду викладена і у постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 у справі № 6-179цс14.

Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води.

Більше того, ст. 60 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво.

Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об'єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові

від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15, які в силу ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватись судами України.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Так, відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України.

У зв'язку із цим, необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Окрім того, не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем (даруванням), а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13, від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15, від 22.04.2015 у справі № 3-54гс15, від 01.07.2015 у справі № 6-619цс15, від 07.11.2012 у справі № 6-107цс12, від 21.11.2012 у справі № 6-136цс12, від 12.02.2013 у справі № 3-3гс13, від 14.10.2014 у справі № 3-140гс14, від 29.10.2014 у справі № 6-164цс14 та від 19.11.2014 у справі № 6-170цс14.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою визнання ними угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації них ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Розглядаючи спір, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, в тому числі й ті, на які посилається апелянт, і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, не зважаючи на твердження апелянта, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні земельні ділянки відносяться до земельних ділянок водного фонду, і ці земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що у свою чергу свідчить про порушення прав держави і необхідність їх захисту у обраний прокурором спосіб.

Не зважаючи на доводи апеляційної скарги висновок районного суду про те, що позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом пред'явлення до суду віндикаційного позову до відповідача в порядку, визначеному ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України обраний вірно, на думку колегії суддів, являється правильним.

Обгрунтованим за наведених в судовому рішенні мотивів, всупереч твердженням апелянта, являється і висновок суду про те, що витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача на користь держави відповідає критерію законності.

При цьому, суд першої інстанції правильно враховував правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15, яка згідно вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо сумнівності конституційності повноважень прокурора представляти в суді інтереси місцевих рад в судовому рішенні теж знайшли належну оцінку.

Обгрунтовано спростовано судом також і заперечення відповідача проти позову про те, що оплатний договір купівлі-продажу на підставі якого він володіє спірною земельною ділянкою є чинним і ніким не оспорений.

Крім того, в ч. 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Тому, твердження представника відповідача, з посилання на схему розташування земельної ділянки, на те, що спірна земельна ділянка перебуває поза межами прибережної захисної смуги, суд вважає необґрунтованими, оскільки це суперечить чинним судовим рішенням та сукупності зазначених і оцінених судом першої інстанції доказів.

ОСОБА_4, окрім того, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, в силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності водних об'єктів, боліт прибережно-захисних смуг) спірної земельної ділянки знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Правильно, на думку колегії суддів, районний суд не задовольнив і заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності, оскільки в даному конкретному випадку з пред'явленням прокурором в інтересах держави до суду 18 травня 2015 року до відповідачів частини вимог, право на які мав позивач, згідно зі ст. 264 ЦК України перервало строк позовної давності та його слід обраховувати заново із наступного дня після дії, вчиненої прокурором на захист порушеного права або інтересу держави, тобто, з 19 травня 2015 року.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення відповідачем норм права, рішень Конституційного суду України і правових висновків Верховного суду України та висновків суду першої інстанції також не спростовують та не доводять порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів, крім того, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За наведеного, оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1) ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: