Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

Київ

справа № 275/525/15-ц

провадження № 61-5874 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - Брусилівська селищна рада Брусилівського району Житомирської області,

представник третьої особи - ЛужнихЛюдмила Василівна,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Брусилівському районі Житомирської області,

представник третьої особи - ЯщукВолодимир Володимирович,

третя особа - Попільнянська державна нотаріальна контора,

третя особа - приватний нотаріус Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області ОтрищенкоОлег Іванович,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 серпня 2016 року, у складі судді Руденка В. О. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2016 року, у складі колегії суддів: Талько О. Б., Павицької Т. М., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним та скасувати державний акт, виданий 13 серпня 2010 року на імя ОСОБА_9 на право власності на земельну ділянку площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати державний акт, виданий 13 серпня 2010 року на імя ОСОБА_9 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою; визнати недійсним та скасувати договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 4 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, в частині дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,15 га; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2911 га, видане приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу 25 липня 2013 року ОСОБА_3; визнати недійсним та скасувати договір дарування земельної ділянки

від 3 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4

Позов мотивовано тим, що рішенням Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року батьку позивача - ОСОБА_9 було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,4411 га, з яких: 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,29 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_2

в смт Брусилів Житомирської області. На підставі даного рішення 13 серпня 2010 року ОСОБА_9 видано державні акти про право власності на вказані земельні ділянки.

4 січня 2012 року ОСОБА_9 подарував ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_2 в смт. Брусилів Житомирської області та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер. Після його смерті земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2911 га, успадкував відповідач ОСОБА_3, який 3 квітня 2014 року подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_4

Постановою Брусилівського районного суду Житомирської області

від 7 травня 2015 року за результатами розгляду адміністративного позову ОСОБА_1, рішення Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року скасовано.

Позивач посилався на те, що протиправність та скасування судом рішення органу місцевого самоврядування тягне за собою визнання недійсними та скасування всіх правочинів та документів, виготовлених на їх підставі, оскільки ці документи та правочини унеможливлюють виготовлення ним технічної документації та правовстановлюючих документів на земельні ділянки, які перебувають в його користуванні.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Належним способом захисту порушеного права власності у даній справі є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Разом з тим, попередній власник земельних ділянок, які перебувають у власності відповідачів - ОСОБА_9 помер.

З урахуванням обставин, встановлених судом, зокрема, з постанови суду

від 7 травня 2015 року по адміністративній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що вилучення земельних ділянок, які були передані у власність громадян через помилку, допущену саме державними органами під час оформлення відповідних документів із землеустрою, не відповідатиме статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідній практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно висновків суду першої інстанції, у разі позбавлення відповідачів права власності на всю площу земельних ділянок, включаючи ту їх частину, де розташовані об'єкти нерухомого майна і стосовно яких відсутній спір щодо меж їх користування, ставить можливість мирного володіння відповідачами своєю власністю в залежність від невизначених на майбутнє рішень колегіального органу місцевого самоврядування. А це суперечить принципу правової визначеності суспільних відносин, як складової принципу верховенства права.

Суд не погодився з доводами позивача щодо законності його вимог про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки

від 13 серпня 2010 року на ім'я померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9, оскільки вважав, що такі документи на даний час вже не є правовстановлюючими стосовно спірного майна і тому не утворюють правових наслідків.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2016 року рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не надав доказів порушення його прав, оскільки межі переданих йому в користування земельних ділянок не були встановлені в натурі. Використання ним земельних ділянок відповідно до встановленого порядку, без належного оформлення цього права, не наділяє його правами землекористувача, які передбачені Земельним кодексом України.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій 5 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції, в порушенням вимог частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) дійшли хибних висновків щодо недоведеності існування у позивача права користування земельною ділянкою у тих межах, у яких він її використовує, а отже не доведено і порушення його права відповідачами. Протиправність та скасування судом рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність земельних ділянок тягне за собою визнання недійсними та скасування всіх документів та правочинів, вчинених на їх підставі.

Крім наведеного, позивач посилався на те, що він є добросовісним користувачем спірної землі. Судовим рішенням скасовано рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність земельних ділянок, отже встановлено неправомірність отримання особою земельної ділянки, що є наслідком визнання недійсними і скасування усіх правочинів, вчинених на підставі такого акту, оскільки жодним законним шляхом померлий ОСОБА_9 не набув права власності на землю, отже жодних дій щодо користування, розпорядження та відчуження вчиняти не міг.

Відповідач ОСОБА_4 у поданому до суду відзиві на касаційну скаргу проти доводів позивача заперечував та посилався на те, що предметом судового розгляду по адміністративній справі було встановлення правомірності рішення Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 21 травня 2009 року, під час розгляду даної справи не досліджувалися документи, які підтверджували факт користування ОСОБА_1 земельними ділянками саме в тих межах, в яких він їх використовує на законних підставах, тим більше, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 на даний час використовує земельні ділянки, які по площі перевищують площу земельних ділянок, які йому були виділені згідно рішення Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 4 жовтня 2013 року, розташування даних земельних ділянок суперечить акту погодження меж, який був підписаний в тому числі й ОСОБА_1 при оформленні права власності на земельні ділянки ОСОБА_9

На підтвердження правомірності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, ОСОБА_4 послався на те, що під час судового засідання було встановлено, що відповідно до архівного витягу з протоколу № 12 засідання виконавчого комітету Брусилівської селищної ради народних депутатів

від 20 грудня 1993 року № 180 ОСОБА_9 були передані у власність земельні ділянки площею 0,10 га 0,15 га. Дане рішення не скасоване, згідно цього рішення ОСОБА_9 було передано у власність земельні ділянки площею 0,10 га та 0,15 га, яка зокрема призначалася для обслуговування житлового будинку.

Крім наведеного, у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 посилалася на те, що ОСОБА_1 не доведено наявність порушення його прав як землекористувача, оскільки межі переданих йому в користування земельних ділянок не були встановлені в натурі. Використання ним земельних ділянок відповідно до встановленого порядку, без належного оформлення цього права, не наділяє його правами землекористувача, які передбачені ЗК України. ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції не було надано доказів того, що частина земельних ділянок які перебувають у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була виділена йому рішенням Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 04 жовтня 2013 року. Безпосередньо біля будинку, власником якого є ОСОБА_1, розташовані вільні земельні ділянки достатньої площі, якими також користується ОСОБА_1 При цьому, земельна ділянка ОСОБА_4, на частину якої претендує ОСОБА_1 навіть не примикає до домоволодіння ОСОБА_1, до даної земельної ділянки немає окремого під'їзду, доступ до даної земельної ділянки можливий лише через земельні ділянки, належні ОСОБА_3 та ОСОБА_10

ОСОБА_4 вважає ухвалені у справі судові рішення законними і обґрунтованими, у зв'язку з чим, просив касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити із залишенням оскаржуваних ним рішень без змін.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року вказана цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 20 грудня 1993 року за №180 ОСОБА_1 надано у користування земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_3. Цим же рішенням у користування батьку позивача ОСОБА_9 надано земельну ділянку, площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 березня

2000 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_4

Сторінка плану земельної ділянки у технічному паспорті вказаного будинку від 14 листопада 1996 року не заповнена.

Згідно довідки виконавчого комітету Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 18 вересня 2013 року, позивач користується земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельною ділянкою площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_5 Державний акт на земельну ділянку в установленому законом порядку позивачу не видавався.

Рішенням Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року ОСОБА_9 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, та земельну ділянку площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_6. 13 серпня 2010 року ОСОБА_9 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2911 га, призначену для ведення особистого селянського господарства та державний акт на право власності на земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,15 га, які розташовані по АДРЕСА_7

4 січня 2012 року ОСОБА_9 подарував ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_8 а також земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,1500 га, яка знаходиться за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 липня 2013 року ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті батька

ОСОБА_9, а саме земельну ділянку площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства.

3 квітня 2014 року ОСОБА_3 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_4

Постановою Брусилівського районного суду Житомирської області

від 7 травня 2015 року в адміністративній справі визнано протиправним та скасовано рішення Брусилівської селищної ради Житомирської області

від 21 травня 2009 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також земельної ділянки площею

0,2911 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_9

Скасовуючи вказане рішення органу місцевого самоврядування, суд у зазначеній справі, виходив із того, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_9 не відповідає вимогам земельного законодавства. Крім того, фактичний порядок користування земельними ділянками не відповідає технічній документації із землеустрою, тому передані у власність ОСОБА_9 земельні ділянки накладаються на земельні ділянки, які перебувають у користуванні позивача. Також фактичні межі та площі вказаних земельних ділянок не відповідають межам та площам земельних ділянок, які зазначені у технічній документації.

У ході розгляду справи, яка є предметом перегляду, судом першої інстанції на підставі дослідження матеріалів адміністративної справи встановлено, що земельна ділянка, яка фактично використовується позивачем, у трьох місцях перетинає межі земельної ділянки, оформленої у власність його покійного батька та на теперішній час, належної відповідачам. Водночас, частина земельної ділянки під житловим будинком позивача з земельною ділянкою батька не перетинається. Так само, не перетинаються земельні ділянки в частині, на якій розташований житловий будинок, що належить відповідачу ОСОБА_3

Судом встановлено факт часткового перетину площ земельних ділянок, що перебувають у власності відповідачів з площею земельної ділянки, яка фактично обробляється позивачем.

Відповідно до статті 20 Земельного Кодексу Української РСР 1970 року, яка була чинною на момент передачі позивачу у користування земельних ділянок право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Статтею 22 Земельного Кодексу Української РСР 1970 року, яка була чинною на момент передачі позивачу у користування земельних ділянок, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

За змістом наведених норм, в редакції закону, яка була чинною на час передачі у користування позивачу земельних ділянок, право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 90 ЗК Української РСР 1970 року, яка діяла на момент набуття позивачем 21 березня 2000 року права власності на жилий будинок, при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України

2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Зі змісту наведених норм вбачається, що громадяни, які мали в користуванні земельні ділянки, надані їм за раніше діючим законодавством, зберігали свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування, а тому надання у користування земельної ділянки, що перебуває у користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації суперечило вимогам статті 19 ЗК УРСР 1990 року та частини п'ятій статті 116 ЗК України 2001 року.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсними та скасування державних актів, позивач посилався на порушення його прав, як землекористувача, що підтверджено обставинами, встановленими постановою Брусилівського районного суду Житомирської області

від 7 травня 2015 року в адміністративній справі, якою визнано протиправним та скасовано рішення Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року в частині передачі у приватну власність

ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,1500 га та земельної ділянки

площею 0,2911, які розташовані по АДРЕСА_9

Разом із тим, суди не дали правової оцінки доводам позивача про те, що вказаною постановою в адміністративній справі встановлено порушення його прав землекористувача, встановлено факт перетину площ земельних ділянок, що перебувають у власності відповідачів з площею земельної ділянки, яка фактично обробляється позивачем, не дали цим обставинам оцінки на ознаки преюдиційності у вирішенні даного спору.

Обмежившись посиланням на недоведення позивачем порушення його прав землекористувача, пов'язавши виникнення такого права виключно з фактом винесення меж земельних ділянок в натурі та оформлення цього права, судами не враховано, що саме на неможливість оформлення права власності на земельні ділянки, якими він користується і посилався позивач.

Оскільки правомірність передачі частини спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_9, яка в подальшому перейшла у власність відповідачів, та відповідно видачі державного акта на зазначену земельну ділянку судом не перевірялось, то допущені порушення норм процесуального права унеможливили прийняти Верховним Судом рішення по суті спору.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 жовтня 2016 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик