КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/575/2018
Справа № 756/3297/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Луценко О.М., ухвалене в м. Києві 19 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 13 липня 1988 року було зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_1 За час шлюбу на сумісні кошти подружжя ними 26 червня 2001 року була придбана спірна квартира за адресою АДРЕСА_1 та у квітні 2007 року придбано автомобіль HONDACivic (седан) д.н.з. НОМЕР_1, право власності на квартиру та автомобіль було оформлене на відповідача.

26 жовтня 2015 року в Подільський районний суд м. Києва звернувся відповідач з позовною заявою про розірвання шлюбу, у добровільному порядку вирішити спір щодо розподілу майна подружжя відповідач відмовляється.

Уточнивши позовні вимоги в жовтні 2017 року, остаточно просила визнати квартиру та автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, розподілити майно подружжя, визнавши право власності за нею та відповідачем за кожним на ? частину квартири за адресою АДРЕСА_1, залишити у власності ОСОБА_1 право власності на автомобіль HondaCivic д.н.з.НОМЕР_1, стягнувши на її користь вартість ? частини зазначеного автомобіля в сумі 30657 грн., стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У червні 2016 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 13 липня 1988 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. З 1991 року по 2001 рік вони проживали в квартирі відповідача разом з її батьками, приватизованій в рівних частках на матір, батька (помер) відповідача та на ОСОБА_2, отже відповідач та їхня донька, крім спірної квартири, мають приватизоване власне майно за адресою: АДРЕСА_2, де відповідач з 2014 року проживала разом з матір'ю і братом.

Вказував, що з 1973 року він був прописаний і проживав до одруження зі своїми батьками і братом за адресою: АДРЕСА_3, 73/100 частин в кв. 19. Між ними та батьками подружжя була домовленість про продаж їхніх квартир та про сумісну купівлю квартири для подружжя. На початку березня 2001 року частка квартири ОСОБА_1 та його родини (батька, матері, брата) була продана за 145256 грн. Оскільки у покупця (ОСОБА_3) їхньої квартири не було всієї суми грошей для купівлі, вони домовились про передавачу коштів частинами терміном до шести місяців. 26 червня 2001 року ОСОБА_3 передала йому в присутності його матері необхідну суму грошей 54200 грн., а останню частку грошей за придбану квартиру ОСОБА_3 передала 22 вересня 2001 року і одразу після цього оформили договір купівлі-продажу. Придбав він квартиру за договором купівлі-продажу за 60704 грн. (11200 доларів США).

Посилаючись на ст. 57 СК України, вважав, що йому на праві особистої приватної власності належить 60 % спірної квартири. Оскільки він позичив гроші у брата в сумі 17886 грн. (3300 доларів США) під час шлюбу в інтересах сім'ї для придбання квартири, то такі гроші є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому решта 40 % квартири є спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу судом в рівних частинах між ним і відповідачем.

Вказував, що у спільній сумісній власності подружжя також є автомобіль Honda Civic д.н.з. НОМЕР_1, який підлягає поділу.

Уточнивши позовні вимоги в січні 2017 року, остаточно просив визнати 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1, припинити право власності ОСОБА_2 на 20/100 частин квартири за вищевказаною адресою з виплатою останній компенсації за її частку у спільній частковій власності в сумі 124058,60 грн. за рахунок коштів, внесених ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду, визнати право власності на квартиру за ОСОБА_1, визнати право власності на легковий автомобіль Honda Civic д.н.з. НОМЕР_1 за ОСОБА_1 шляхом виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за його частку і спільній частковій власності в сумі 30657 грн., покласти на ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право власності на ? частину цієї квартири, визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль HONDA Civic, д.н.з. НОМЕР_1, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 30657 грн. різниці вартості майна. В іншій частині позовів відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, задовольнивши його вимоги за зустрічним позовом, залишити в силі частину рішення щодо визнання права власності на легковий автомобіль HONDA Civic, д.н.з. НОМЕР_1 за ним та стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за іі частку у розмірі 30657 грн., стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що суд першої інстанції під час складення рішення взагалі не прийняв жодних доказів зі сторони апелянта, в тому числі показання свідків, а прийняв до уваги лише вимоги відповідача про отримання ? частки спірної квартири.

Також суд не прийняв до уваги, що спірна квартира не підлягає розподілу, оскільки складається з двох суміжних кімнат.

Судом першої інстанції не враховано взагалі те, що в апелянта, окрім спірної квартири, немає іншого житла, проте відповідач має частку в приватизованій квартирі 78 кв. м. загальної площі за місцем реєстрації, де вона проживає з 2014 року, та дачу в селі Осещіна Вишгородського району.

В описовій частині рішення суд вказує, що апелянтом внесено на депозитний рахунок суду суму коштів в розмірі 124058,60 грн., як розмір компенсації частки квартири відповідача, кошти вносились відповідно щодо положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, однак у резолютивній частині рішення судом не вирішено питання про розподіл внесених апелянтом на депозитний рахунок суду даних коштів.

В описовій частині рішення суд послався на звіт про оцінку майна, за яким ринкова вартість квартири становила 904320 грн., даний звіт надавався позивачем при поданні первісного позову, проте в своєму рішенні суд взагалі не згадує, що апелянтом також здійснювалась оцінка майна і до суду надавався висновок № 1609/7 від 12 квітня 2016 року про оцінку нерухомого майна, за яким ринкова вартість квартири становить 620293 грн., тобто на час здійснення іншої оцінки на ринку нерухомого майна вбачалось зменшення його вартості.

Суд першої інстанції обмежував у наданні пояснень як апелянта так і свідків, зустрічний позов не розглядався взагалі, а на останньому засіданні на стадії дебатів позбавив права виступу та заслухав тільки представника апелянта.

16 серпня 2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2, де позивач вказувала, що рішення суду першої інстанції від 19 червня 2018 року по суті своїй правильне. Вважає заяву ОСОБА_3 від 29 червня 2016 року, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Турчак С.М., в якій викладені події 2001 року, пов'язані з продажем квартири АДРЕСА_3, неналежним і недопустимим доказом, тому що договір купівлі-продажу квартири № 19 укладено у вересні 2001 року, а договір купівлі - продажу квартири № 14 укладено в червні 2001 року, в договорі купівлі-продажу квартири № 19 не зазначено, що оплата вартості квартири здійснювалась частинами протягом півроку, який передував укладанню договору, вартість квартири № 19 в договорі купівлі-продажу, який підписаний сторонами, не співпадає з вартістю, яку покупець вказує в своїй заяві.

Зазначала, що кожен із свідків на запитання головуючого відповів, що квартира подружжям ОСОБА_1 придбана в шлюбі і ніхто із свідків не конкретизував походження коштів, за які була придбана квартира АДРЕСА_1.

Крім того, зазначала, що передача грошових коштів, сума яких не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, має оформлюватись у письмовій формі, тому не може підтверджуватись усними доказами (показами свідків).

Просила залишити рішення суду першої інстанції від 19 червня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що квартира за адресою АДРЕСА_1 придбано сторонами за час перебування у шлюбі, докази того, що майно набуто за кошти, що належали одному із подружжя, відсутні, а тому квартира є спільною власністю подружжя. Також у шлюбі було придбано автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, і оскільки позивач просить стягнути із відповідача на її користь грошову компенсацію від ринкової вартості автомобіля, залишивши дане майно у власності відповідача, суд задовольняє позов в цій частині.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 13 липня 1988 року (а. с. 12 т. 1).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 01 червня 2000 року, ОСОБА_5 та членам його сім?ї ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в рівних частках належить право спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 25 т. 2).

01 березня 2001 року ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_1 надано довідку-характеристику Київського міського бюро технічної інвентаризації на квартиру за адресою АДРЕСА_3, в якій 73/100 в рівних частках належать зазначеним особам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлофонду Шевченківського виконкому 15 травня 1996 року (а. с. 151 т. 1).

26 червня 2001 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбав квартиру за адресою АДРЕСА_1 за договірною ціною 10246 грн. (а. с. 47 т. 1).

22 вересня 2001 року ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_1 продали за договором купівлі-продажу належні їм 73/100 частини квартири АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 за 18700 грн., які продавці одержали до підписання цього договору (а. с. 152 т. 1).

В матеріалах справи на а. с. 68 т. 2знаходиться нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 від 09 червня 2016 року про те, що на початку березня 2001 року вирішила придбати частину квартири за адресою АДРЕСА_3 у родини ОСОБА_1 за 145256 грн., за згодою з власниками домовилась про оплату частинами протягом півроку. Одну частину грошей передала ОСОБА_10 12 квітня 2001 року в сумі 54200 грн., а наступну частину грошей в сумі 54200 грн., передала ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_10 26 червня 2001 року. 22 вересня 2001 року вона розрахувалась остаточно, і вони оформили договір купівлі-продажу квартири (а. с. 68 т. 2).

19 квітня 2007 року ОСОБА_1 придбав автомобіль Honda Civic д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_2 (а. с. 99 т. 1).

ОСОБА_11 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 із 30 серпня 2001 року, а із 27 грудня 2001 року за цією з адресою зареєстрована дочка сторін ОСОБА_8 (а. с. 18, 49, 107 т. 1).

Згідно довідок комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 29 січня 2016 року № 328/702 та № 325/702 ОСОБА_2 була зареєстрована в АДРЕСА_2 з 28 травня 1985 року по 09 серпня 1989 року, знята з реєстраційного обліку в м. Владивосток та знову зареєстрована за вищевказаною адресою із 29 травня 1991 року (а. с. 14, 16 т. 1).

В матеріалах справи на а. с. 21 - 28 т. 1 знаходяться трудові книжки ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно даних яких ОСОБА_1 був постійно працевлаштований із 1986 по травень 1993 року, а ОСОБА_2 - із 1984 року по даний час.

Згідно довідки ТОВ «Роял Сервіс» від 15 квітня 2016 року № 4, ОСОБА_1 на даний час займає посаду заступника начальника СТО, а довідка про доходи охоплює період із вересня 2015 року по березень 2016 року (а. с. 122 т. 1).

На а. с. 32 - 33 т. 1 знаходяться довідки про доходи ДП «Державне Київське конструкторське бюро «Луч» від 10 лютого 2016 року, згідно яких на виплати ОСОБА_2 в період із лютого 1998 року по червень 2005 року нараховувалися страхові внески.

Згідно довідки ВАТ «Інжинірингово-виробниче підприємство» «ВНІПІТРАНСГАЗ» від 22 січня 2008 року № 18, ОСОБА_2 в 2007 році нараховано сукупний дохід 34369,37 грн. (а. с. 38 т. 1).

ОСОБА_2 надано звіт про оцінку майна, складений СОД СПД ФОП «ОСОБА_13», згідно якого ринкова вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 станом на 20 грудня 2015 року становить 904320 грн. (а. с. 45 т. 1).

ОСОБА_1 також надано звіти про оцінку майна, складені ФОП «ОСОБА_14», згідно якого вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 станом на 12 квітня 2016 року становить 620293 грн. (а. с. 155 т. 1), а автомобіля Honda Civic д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_2 станом на 28 березня 2016 року - 61314 грн. (а. с. 191 т. 1).

16 вересня 2016 року ОСОБА_1 внесено суми грошової компенсації в розмірі 124058,60 грн. на депозитний рахунок суду (а. с. 1 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 вважала квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу між сторонами в рівних частках.

Заперечуючи проти цих обставин і звертаючись до суду із зустрічними вимогами про визнання 60/100 частини цієї квартири особистою приватною власністю та припинення права власності ОСОБА_2 на 20/100 частин квартири за вищевказаною адресою, ОСОБА_1 вважав, що оскільки спірна квартира придбана за рахунок продажу належної йому та його батькам приватизованої квартири, позики та особистих заощаджень, вона не може вважатися в повній мірі спільним майном подружжя та підлягати поділу у спосіб, запропонований позивачем.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 79 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на доказ, що підтверджує попереднє здійснення оплати покупцем ОСОБА_3 вартості квартири шляхом внесення часткових платежів, і таким чином завчасне отримання від неї грошової суми для придбання іншої квартири, ОСОБА_1 посилався на нотаріально посвідчену заяву самої ОСОБА_3, в якій викладені події 2001 року щодо обставин продажу квартири АДРЕСА_3.

Суд першої інстанції даний доказ відхилено, із чим також погоджується апеляційний суд, враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири № 19 укладено у вересні 2001 року, а договір купівлі-продажу спірної квартири № 14 укладено в червні 2001 року; в договорі купівлі-продажу квартири № 19 не зазначено, що оплата вартості квартири здійснювалась частинами протягом півроку, який передував укладенню договору; вартість квартири № 19 в договорі купівлі-продажу, який підписаний сторонами, не співпадає із вартістю, яку покупець вказує в своїй заяві. Крім того, нотаріальна заява від 29 червня 2016 року складена вже після відкриття провадження у справі, а тому не може вважатись достовірним та безспірним доказом.

Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування показань свідків в частині обставин передачі грошових коштів ОСОБА_3

Судом першої інстанції надано належної оцінки договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеному у вересні 2001 року, та зроблено обґрунтований висновок про недоведеність обставин, на які посилався ОСОБА_1 щодо визнання 60/100 частин спірної квартири його особистою приватною власністю.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у сторін власних грошових коштів для придбання квартири спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема трудовими книжками позивача, відповідача і довідками про їх доходи.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи наведені вимоги закону та відсутність згоди ОСОБА_2 на отримання грошової компенсації за свою частку в праві власності на квартиру, яка є рівною частці ОСОБА_1 і тому не може вважатися незначною, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про проведення поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши кожному із подружжя по ? частині квартири за адресою АДРЕСА_1.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги щодо неврахування судом наданого ОСОБА_1 звіту про оцінку квартири, враховуючи, що поділ квартири проведено в ідеальних частках і питання стягнення компенсації за вартість частки не вирішувалося.

Визначення ідеальних часток в праві власності на майно подружжя без поділу його в натурі відповідає вимогам закону та п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неподільність квартири.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції обмежував у наданні пояснень відповідача і свідків, є необґрунтованими, нічим не доведеними і відхиляються апеляційним судом.

Рішення суду першої інстанції в частині поділу автомобіля ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні його вимог про поділ майна подружжя шляхом стягнення із нього на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості її частки в праві власності на квартиру, не вирішив питання про повернення позивачу за зустрічним позовом даних коштів, внесених на депозитний рахунок суду, апеляційний суд враховує, що дане питання є процесуальним, може бути вирішене за відповідною заявою позивача до суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного та справедливого рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.