Постанова

іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 641/9535/15-ц

провадження № 61-1341 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С.О., Ступак О.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року, ухвалене у складі судді Чайки І. В., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року, постановлену у складі суддів: Коваленко І. П., Довгаль А. П., Коровіна С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог посилалося на те, що відповідно до укладеного договору від 01 серпня 2008 року № HAXRRX14130222 відповідач отримав кредит у розмірі 7 534 грн 44 коп. зі сплатою 12 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість за договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісією, винагородою та інших витрат щомісяця.

Позичальник зобов'язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 04 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 158 380 грн 28 коп. З урахуванням суми заборгованості у розмірі 140 051 грн 26 коп., яка стягнута з відповідача рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2013 року у справі №2/202/4078/2013, сума заборгованості за цим позовом становить 18 329 грн 02 коп.

Крім того, відповідачу нараховані штрафи за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 916 грн 45 коп. (процентна складова). Загальна сума заборгованості становить 19 745 грн 47 коп.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та понесені судові витрати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Мотивовано рішення суду першої інстанції пропущенням строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено у суді.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з підстав його відповідності вимогам закону.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник вказує, що судами не досліджено всі обставини справи та не надано належну оцінку доказам. Так, відмовляючи у задоволенні позову, суди застосували наслідки спливу позовної давності, помилково не врахувавши доказу переривання перебігу позовної давності рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2013 року. Цим рішенням з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором від 01 серпня 2008 року № HAXRRX14130222, проте у резолютивній частині рішення зазначено про стягнення заборгованості за кредитним договором № DOXRRX28310475 від 04 лютого 2008 року, що є опискою.

Для підтвердження наявності описки у рішенні суду банком надано рішення у справі № 2/202/4080/2013 про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором № DOXRRX28310475 від 04 лютого 2008 року.

Заявник вважає, що неподання банком заяви про виправлення описки не спростовує факту допущення судом першої інстанції описки у рішенні. Суди першої та апеляційної інстанцій, на думку заявника, мали можливість витребувати з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська матеріали справи № 2/202/4078/2013 за позовом банку до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, щоб переконатися в описці, проте цього не зробили, чим порушили статтю 214 ЦПК України.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» відкрито ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріли цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору від 01 серпня 2008 року № HAXRRX14130222 відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 7 534 грн 44 коп. зі сплатою 12 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з терміном повернення до 01 серпня 2010 року.

Згідно з умовами укладеного договору кредитний договір складається із заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг. Відповідно до умов позичальник щомісяця в період сплати повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості відповідач умови договору не виконував належним чином, внаслідок чого станом на 04 червня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 158 380 грн 28 коп. З вказаного розрахунку судами попередніх інстанцій встановлено, що останній платіж у погашення заборгованості здійснено 16 лютого 2009 року.

Відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно мотивував своє рішення пропущенням позивачем позовної давності, яка спливла 01 вересня 2013 року, що за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові.

При цьому суд не вважав, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2013 року є доказом переривання перебігу позовної давності, посилаючись на те, що у резолютивній частині цього рішення вказано про стягнення з відповідача заборгованості за іншим кредитним договором, а саме за договором № DOXRRX28310475 від 04 лютого 2008 року; доказів виправлення описки банком не надано.

З таким висновком судів попередніх інстанцій погоджується і касаційний суд.

Так, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина друга статті 264 ЦК України визначає, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного чи кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина третя, четверта статті 267 ЦК України).

Встановивши, що позивач звернувся до суду 14 вересня 2015 року, а трирічний строк позовної давності на час пред'явлення позову сплив і доказів його переривання позивач не надав, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові.

Отже суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Посилання заявника на неповне з'ясування судами обставин справи, зокрема на неналежну оцінку рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2013 року, яке, на думку заявника, є доказом переривання позовної давності, помилкове. Суди надали належну оцінку невідповідності реквізитів кредитного договору, за яким стягнута заборгованість рішенням суду від 23 травня 2013 року, і кредитного договору, заборгованість за яким позивач просив стягнути за цим позовом, ідентифікаційного коду і місця реєстрації боржників за кредитними договорами.

Крім того, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О.В. Ступак