Справа № 751/4734/17 Провадження № 22-ц/795/199/2018 Головуючий у I інстанції - - Косач І. А. Доповідач - Євстафіїв О. К.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Євстафіїва О.К.,

суддів: Бечка Є.М., Страшного М.М.,

за участі секретарів Герасименко Ю.О., Пресліцького Ю.А. (у режимі відеоконференції),

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_3,

особа, яка подала апеляційну скаргу: представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 листопада 2017 року; суддя - Косач І.А.; час, місце ухвалення і дата складання повного його тексту: 10 листопада 2017, м. Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

27.07.2017 ОСОБА_2 звернулася з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому просила поновити її на роботі на посаді менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та стягнути з останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2017 по 30.06.2017 - до дня закінчення укладеного з нею строкового трудового договору. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 28.02.2017 відповідач, не пояснюючи позивачеві підстав звільнення, сказав, що вона може не виходити на роботу, не ознайомив позивача з наказом про звільнення, не провів з нею остаточного розрахунку та не видав трудової книжки з відповідними записами. Заяви про звільнення з роботи ОСОБА_2 не писала. Про звільнення остання дізналася 30.06.2017 у Чернігівському міському центрі зайнятості, до якого вона щомісяця протягом березня-червня 2017 р. зверталася з приводу постановки її на облік як безробітної.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановляючи дане рішення, суд І інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довела поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом та що невнесення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 до її трудової книжки записів про роботу у зв'язку з ненаданням йому трудової книжки ОСОБА_2 не тягне за собою поновлення останньої на роботі та стягнення на її користь зарплати за вимушений прогул.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати дане рішення і ухвалити рішення про задоволення її позову. Доводи апеляційної скарги тотожні доводам, викладеним у позовній заяві.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, а представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 просила (в режимі відеоконференції) відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Так по справі встановлено наступне.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_3 надано статус фізичної особи-підприємця 16.11.2016, що підтверджено витягом з цього Реєстру (арк. 23-26).

20.12.2016 ОСОБА_2 прийнято на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на посаду продавця непродовольчих товарів за строковим трудовим договором з 20.12.2016 по 30.06.2017, з окладом 2100 грн 00 коп., що підтверджено копією наказу останнього № 01-к від 19.12.2016 (арк. 4); з 17.01.2017 наказом № 02-к від 16.01.2017 її переведено на посаду менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами з окладом 3400 грн 00 коп. (його копія на арк. 9).

ОСОБА_2 від Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві офіційно отримано копію звітності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (арк. 145, 51-87). Відповідно до звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (додаток № 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (пункт І розділу ІІІ) та відомостей про нарахування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам - таблиці № 6 (продовження додатку № 4), у лютому 2017 року ОСОБА_2 відпрацювала по 28 число, за що їй нараховано заробітну плату у розмірі 3837 грн 66 коп. (арк. 62). За даними цієї ж таблиці про трудові відносини за лютий 2017 року, останню звільнено 28.02.2017 за ст. 36 п. 1 КЗпП України, за згодою сторін (арк. 63). Згідно з податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за перший квартал 2007 р. (форма № 1 ДФ, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 № 4), наданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 24.04.2017 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві, ОСОБА_2 звільнено з роботи 28.02.2017 (арк. 78).

21.08.2017, тобто після відкриття провадження по цій справі і до першого судового засідання по ній, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 до вказаного органу ДФС подано уточнюючий податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за цей же період, в якому дату звільнення позивача змінено на 22.02.2017 (арк. 79).

Згідно з копіями актів про відсутність на робочому місці від 23.02.2017, 24.02.2017, 27.02.2017 і 28.02.2017, які складено відповідачем і працюючими у нього продавцями, позивач у ці робочі дні була відсутня на робочому місці без поважних причин з 09:00 до 18:00, про свою відсутність не попереджала, на телефонні дзвінки не відповідала (арк. 40-43).

Відповідно до копії наказу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 № 03-к від 28.02.2017, ОСОБА_2 звільнено з посади менеджера 28.02.2017 за прогули без поважних причин, за п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі перелічених вище актів. В даному наказі немає відомостей про ознайомлення позивача з його змістом (арк. 39).

У трудовій книжці останньої відсутні відомості про роботу у відповідача, що підтверджено її оригіналом та копією (арк. 142-143).

18.08.2017 Головним управлінням Держпраці у Київській області здійснено позапланову перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на предмет додержання ним законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, про що складено акт № 10-143/741 (його копія на арк. 91-109). У даному акті зазначено, що:

- ОСОБА_2 звільнено з роботи 28.02.2017 наказом № 03-к від 28.02.2017 за прогули без поважних причин, за п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі актів про відсутність на робочому місці,

- роботодавцем 28.02.2017 проведено остаточний розрахунок з ОСОБА_2 за відомостями на виплату грошей №№ Кк-0000004 і Кк-0000006 за лютий 2017 р.

12.10.2017 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 у присутності продавця-консультанта Гончар Н.В та менеджера Чух Е.В. складено акт про виявлення факту втрати оригіналів документів, серед яких: наказ № 01-к від 19.12.2016, строковий трудовий договір з працівником від 20.12.2016, наказ № 02-к від 16.01.2017, наказ № 03-к від 28.02.2017, акти про відсутність на роботі ОСОБА_2 від 23.02.2017, 24.02.2017, 27.02.2017 і 28.02.2017, розрахунково-платіжні відомості №№ Кк-0000001 - Кк-0000006 за грудень 2016 - лютий 2017 рр. та відомості на виплату грошей №№ Кк-0000001 - Кк-0000006 за грудень 2016 - лютий 2017 рр. (копія цього акту на арк. 117).

З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

За змістом наказу Держкомстату України № 489 від 05.12.2008, Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, що затверджене постановою Правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017, Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 за № 571/20884) і ст. 21 КЗпП України у їх сукупності, обов'язок документування трудових відносин і подій, з ними пов'язаних, покладено на роботодавця. Строк зберігання таких документів становить 75 років. Виходячи з цього та в силу ч. 3 ст. 81 ЦПК України, єдиним наявним у справі допустимим доказом про дату і причину звільнення ОСОБА_2 з роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 є подана останнім до порушення цієї справи у суді до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві звітність. Ця звітність складена у відповідності з чинним законодавством і подана у встановленому даним законодавством порядку до компетентного органу до порушення даної цивільної справи (арк. 145, 51-87). Крім того, Державна податкова інспекція у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві не заінтересована у результаті розгляду справи. Згідно з цією звітністю, ОСОБА_2 звільнено 28.02.2017 за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Виходячи саме з цього апеляційний суд доходить висновку про те, що по справі встановлено, що відповідач звільнив позивача з роботи 28.02.2017 за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Звітність, складена й подана відповідачем до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві після порушення у суді даної справи, апеляційним судом відкидається як штучно створений відповідачем доказ по справі. Так, за змістом та цільовим призначенням звітності, про яку йдеться, і згідно з нормативними актами, які регулюють порядок її складання й подання, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не було ніякої потреби у поданні до зазначеного органу ДФС уточнюючого податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, в якому дату звільнення позивача змінено на 22.02.2017 (арк. 79).

Копія наказу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 № 03-к від 28.02.2017 про звільнення ОСОБА_2 з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, копії актів про відсутність її на роботі від 23.02.2017, 24.02.2017, 27.02.2017 і 28.02.2017, а також акту позапланової перевірки Головним управлінням Держпраці у Київській області фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на предмет додержання ним законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 10-143/741 від 18.08.2017 є доказами, відомості у яких апеляційним судом відкидаються. Так, відомості, що маються у даних документах, суперечать відомостям поданої відповідачем до порушення цієї справи у суді до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві звітності. Крім того, відповідно до вищезгаданого Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів відповідач зобов'язаний зберігати документи, про які йдеться у цьому Переліку, в оригіналі протягом 75 років. Але їх оригіналів суду не надано. У зв'язку з цим неможливо перевірити достовірність відомостей, що містяться у згаданих актах та наказі № 03-к від 28.02.2017.

Апеляційний суд зауважує, що в силу ст. 95 ЦПК України названий вище акт № 10-143/741 від 18.08.2017 за своєю юридичною природою не є правочином. Він є письмовим доказом, який оцінено апеляційним судом за правилами ст. 89 цього ж Кодексу. Наслідком оцінки даного акту апеляційним судом є висновок про те, що він не підтверджує законності дій відповідача, які є об'єктом судового розгляду у цій справі. В силу зазначених норм права для такої оцінки нема потреби у постановленні судового рішення про визнання цього акта недійсним, оскільки він не є правочином.

Аналіз обставин, якими ОСОБА_2 обґрунтовувала свої вимоги у позовній заяві, доводить суд до висновку, що відповідач 28.02.2017 запропонував розірвати трудовий договір з позивачем, а не примусово припинив його дію («28 лютого 2017 року ФОП ОСОБА_3, не пояснюючи мені жодних підстав, сказав, що я більше можу не виходити на роботу» - арк. 2). ОСОБА_2, відпрацювавши цей робочий день, погодилася розірвати трудовий договір з відповідачем, про що свідчать описані у позовній заяві її подальші дії («В березні, квітні, травні та на початку червня я особисто зверталася до Чернігівського міського центру зайнятості щодо з'ясування обставин мого можливого звільнення та постановки на облік безробітних. Однак в Чернігівському міському центрі зайнятості мені відповіли, що я не звільнена і будь-які відомості про моє звільнення у них відсутні, і я рахуюсь працівником ФОП ОСОБА_3.» - арк. 2). Отже сторони дійшли згоди про розірвання трудового договору і про дату його розірвання.

Аналіз поведінки сторін, яку описано вище, доводить апеляційний суд висновку, що причиною розірвання ними трудового договору є саме їхня угода, що відповідає п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Доводи позивача про відсутність її заяви про звільнення є не підставою для задоволення позову, так як чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, не передбачає, що звільнення за згодою сторін здійснюється за обов'язкової наявності відповідної заяви працівника.

Чинним законодавством не пов'язується необхідність поновлення працівника на роботі з фактами невидачі йому роботодавцем належно оформленої трудової книжки та непроведенням з ним остаточного розрахунку.

Посилання позовної сторони на те, що у лютому 2017 р. позивач перебувала у вимушеному прогулі, спростовуються наявними у справі доказами, згідно з якими ОСОБА_2 повністю відпрацювала весь лютий 2017 року, за що їй нараховано зарплату. У справі нема допустимих доказів про виплату відповідачем позивачеві зарплати за лютий 2017 р. та про проведення з нею остаточного розрахунку. Але факти виплати чи невиплати позивачеві зарплати за лютий 2017 р. та проведення чи непроведення з нею остаточного розрахунку не мають юридичного значення для справи, тому вони апеляційним судом не встановлюються.

Оскільки сторони дійшли взаємної згоди про припинення трудового договору з 28.02.2017 за угодою сторін, то оспорюване ОСОБА_2 звільнення не може бути визнано таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Тому підстав для поновлення позивача на роботі у відповідача нема.

Так як вимоги про поновлення на роботі задоволенню не підлягають, то не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Доказів ознайомлення ОСОБА_2 з оспорюваним нею наказом про звільнення суду не надано. Твердження останньої про те, що вона дізналась про своє звільнення 30.06.2017 в Чернігівському міському центрі зайнятості, ніяк не спростовано. Цього висновку апеляційний суд дійшов з урахуванням і того, що згідно з чинним законодавством співробітники центрів зайнятості мають офіційний доступ до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, у якому є відомості про дату і причини звільнення працівників з роботи. З викладеного і з приписів ч. 1 ст. 233 КЗпП України випливає, що посилання місцевого суду на пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду з позовом є помилковим.

Тож висновок суду І інстанції про відмову у позові є вірним, але мотиви, з яких він дійшов такого висновку, є хибними. Тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову і залишенню без змін в іншій частині.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 і спростовуються встановленими та описаними вище обставинами справи та визначеними відповідно до них правовідносинами.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 374, 376 ч. 1 п. 1, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 листопада 2017 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову і залишити його без змін в іншій частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 19.02.2018.

Головуючий:Судді: