Номер провадження: 22-ц/785/545/18
Номер справи місцевого суду: 502/2743/16-ц
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2018 року м. Одеса

Справа № 502/2743/16-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4;

- відповідач - ОСОБА_5;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Кілійського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Масленикова О.А. 18 серпня 2017 рокуоб 12 годині 30 хвилин в м. Кілія Одеської області,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошу в сумі - 97 875,00 грн., що за курсом НБУ - 26,1 грн. за 1 долар США є еквівалентом - 3 750 доларів США.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що 25.04.2014 року вона спільно з ОСОБА_5, який на той час був її чоловіком, передали ОСОБА_6 грошові кошти в сумі - 7 500 доларів США в рахунок майбутнього придбання автомобіля «Шевролет Авео», державний реєстраційний номер - НОМЕР_1. Однак, правочин з купівлі-продажу автомобіля вчинено не було. Отримані грошові кошти ОСОБА_6 23.07.2015 року повернув ОСОБА_5, який, незважаючи на те, що на час отримання від ОСОБА_6 грошей, фактично вже не знаходився з січня 2015 року у сімейних стосунках з ОСОБА_4 та не мешкав разом, одноособово прийняв вказані гроші. Належну їй половину коштів не повернув.

У січні 2017 р. ОСОБА_5, не визнавши первісний позов, подав зустрічний позов, в якому просив провести розподіл спільного сумісного майна подружжя на загальну суму - 174 120,00 грн., а саме: - пральну машинку за ціною - 6 020,00 грн.; - холодильник за ціною - 10 000,00 грн.; - газову плиту за ціною - 7 000,00 грн.; - електричну духовка за ціною - 1 500,00 грн.; - мікрохвильова духовка за ціною - 2 000,00 грн.; - кухонну витяжку за ціною - 1 500,00 грн.; - 2 музичні колонки за ціною - 4 400,00 грн.; - пилосос за ціною - 2 500,00 грн.; кухонний куток за ціною - 4 100,00 грн.; - кухонна стінка за ціною - 5 800,00 грн.; - стіл за ціною - 3 200,00 грн.; - електричний конвектор за ціною - 6 000,00 грн.; - витрати на придбання та встановлення охоронної сигналізації у сумі - 28 000,00 грн.; - витрати на придбання та встановлення водовідводу (каналізації) у сумі - 5 400,00 грн.; - витрати на придбання будівельних матеріалів та ремонт стіни (задньої) будинку в сумі - 2500,00 грн.; - витрати на придбання та встановлення металопластикових вікон (6 штук) у сумі - 28 000,00 грн.; - витрати придбання шиферу, балок, демонтаж старої покрівлі та перекриття даху будинку на загальну суму - 56 000,00 грн., виділивши все майно ОСОБА_4, стягнувши з останньої на його користь вартість ? частини майна, в якості грошової компенсації на суму - 87 060,00 грн..

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовані тим, що 04.11.2005 р. між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції, актовий запис № 107. Спільне життя не склалося, рішенням Кілійського районного суду Одеської області у справі №502/1029/15-ц шлюб між ними було розірвано. Сторонами за період перебування у шлюбі було придбане вищевказане майно. Також були витрачені кошти на придбання та встановлення охоронної сигналізації, придбання та встановлення водовідводу (каналізації), придбання будівельних матеріалів та ремонт стіни (задньої) будинку, придбання та встановлення металопластикових вікон (6 штук), придбання шиферу, балок, демонтаж старої покрівлі та перекриття даху будинку на загальну суму - 56 000,00 грн.. Всього за час спільного проживання було набуто майно та зроблені відповідні витрати на загальну суму - 174 120,00 грн..

Після розлучення ОСОБА_5 пішов проживати до своїх батьків та з будинку, де проживав разом з ОСОБА_4, будь-якого майна не забирав та все залишив дружині. Під час розлучення ОСОБА_4 одразу поставила питання про розподіл спільних грошей, які вони збирали для купівлі машини, та отримавши свою частку грошей, написала заяву про згоду на розлучення. Влітку 2016 року ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_4 добровільно поділити спільне майно, запропонувавши їй сплатити йому грошову компенсацію вартості ? частини спільного майна, що становить - 87 060,00 грн.. Отримавши вказану пропозицію, ОСОБА_4 спочатку сказала, що подумає, але замість того, щоб врегулювати вказане питання, звернулась до нього з позовом про поділ грошей, які вони збирали на купівлю автомобіля, та які вони вже розділили між собою.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 25.01.2017 р. зустрічний позов прийнято до спільного розгляду та об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 18.08.2017 р. первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі - 95 649,03 грн., що станом на дату ухвалення рішення за курсом Національного банку України еквівалентно - 3 750 доларам США.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі - 956,5 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що гроші на придбання автомобіля були передані за час шлюбу, але повернуті були повністю тільки особисто ОСОБА_5 під час окремого проживання сторін. ОСОБА_5 не є власником житлового будинку. Вимог про поділ майна в натурі ОСОБА_5 не заявляв. ОСОБА_4 проти сплати компенсації заперечує, грошової суми не депозитний рахунок не вносила (а. с. 138 - 147).

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення його зустрічного позову. Посилається на те, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує на те, що суд дійшов помилкового висновку про повернення грошей переданих на придбання автомобіля. Суд не надав належної оцінки свідкам з його боку.

Сторони у судове засіданні не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомили. Відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань не надали.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України, чинного на час ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 60, 70, 71 СК України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, чинного на час ухвалення рішення, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів.

Встановлено, що рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 30.08.2016 р. (а. с 4 - 5) відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів. Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_6, який безпідставно набув від подружжя грошові кошти, передані в якості оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу, який між сторонами фактично укладено не було, в подальшому 23.07.2015 р. повернув їх чоловіку позивачки - ОСОБА_5. Вказане рішення набрало є чинним на час розгляду справи, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України вищевказані встановлені судом обставини є преюдиційними при вирішені даної справи.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 21.08.2015 року (а. с. 6 - 6 зворотня сторона) шлюб, зареєстрований 04.11.2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 107, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 01.09.2015 року (а. с. 6). У рішенні вказується що ОСОБА_5 у позові вказує на те, що проживав з ОСОБА_4 разом, вів спільне господарство до січня 2015 року.

Доказів наявності та вартості майна, яке просить поділити ОСОБА_5 матеріали справи не містять. Житловий будинок на утримання якого здійсненні витрати сторонам по справі не належить (а. с. 46).

Між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 60, 70 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд з дітьми, з хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки достовірно встановлено, що гроші на придбання передавалися продавцеві під час шлюбу, а повернуті чоловіку після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що гроші є спільним сумісним майном, необхідність стягнення половину суми коштів на користь позивачки.

Доводи апелянта про помилковість висновку щодо стягнення з нього коштів суперечать встановленим по справі обставинам, а тому не приймаються колегією суддів до уваги.

За відсутності доказів щодо наявності та вартості майна, яке просить поділити ОСОБА_5, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні зустрічного позову. ОСОБА_5 не позбавлений можливості подати належним чином обґрунтований позов про поділ майна подружжя. Правильним є висновок суду про відмову у стягнення витрат на утримання житлового будинку, оскільки встановлено, що житловий будинок не належить сторонам.

Колегія суддів також приймає до уваги, що вимагати присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно можливо тільки за умови внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України).

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_5 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, чинного на час перегляду рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_5, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5- залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 18 серпня 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 березня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

О. М. Таварткіладзе