АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 2604/24484/12 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Чех Н.А.

22 березня 2018 року м. Київ

Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Семенюк Т.А., Прокопчук Н.О.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року за поданням Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова Ірина Олександрівна про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року Дніпровський районний ВДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві звернувся до суду із поданням та просив звернути стягнення на спадкове нерухоме майно, що належить ОСОБА_2, а саме на квартиру АДРЕСА_1, право власності на яке в установленому законом порядку не зареєстроване.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.12.2017 подання задоволено. Звернуто стягнення на спадкове нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: квартира АДРЕСА_1.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2376/2018
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні подання. Посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що державний виконавець має право звертатись з поданням про звернення стягнення на квартиру виключно у випадку, якщо такий спосіб захисту права стягувача не суперечать закону. Звертає увагу, що виключно ОСОБА_4 мав право звертатися до суду з позовом про звернення стягнення на успадковану ОСОБА_2 квартиру для задоволення своїх вимог як кредитора спадкодавця ОСОБА_2 Наголошує, що дане подання суперечить способу захисту порушеного права ОСОБА_4 і тим самим порушує права ОСОБА_2

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав викладених в ній та скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином про розгляд справи, заяви про причини неявки суду не надали.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання, суд першої інстанції виходив з того, що за боржником не зареєстровано право власності у встановленому законом порядку, проте в матеріалах виконавчого провадження та у матеріалах цивільної справи є інформація, що підтверджує виникнення у боржника права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.05.2013 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус КМНО Берестова І.О. про стягнення боргу відмовлено (т. 2, а. с. 251-258). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким вищевказаний позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 1 214 000,00 грн. та 1 214,00 грн. судового збору (т. 3, а. с. 44-47).

Сума боргу обґрунтована тим, що спадкоємець - ОСОБА_2 відповідає за борги спадкодавця - ОСОБА_6 лише в межах вартості спадкового майна. По даній справі до складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1, вартість якої - 1 214 000,00 грн.

При розгляді справи № 2604/24484/12 судами було встановлено, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 входить квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті, однак, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена квартира, так і не була оформлена в державних органах ОСОБА_2 в порядку спадкування.

07.10.2013 Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на примусове виконання судового рішення (т. 3, а. с. 58, 109-110).

08.11.2013 старшим державним виконавцем Шеремет Ю.М. ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 40630210 (т. 3, а. с. 121).

Встановлено, що судове рішення не виконано до цього часу.

Дніпровський районний ВДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві зазначило, що про наявність відкритого виконавчого провадження боржник обізнана, оскаржувала дії виконавця, однак рішення не виконує.

Заявник, вказуючи, що в силу ч. 1 ст. 1282 ЦК України стягнення можливо провести лише за рахунок майна отриманого у спадок, та те, що боржник (спадкоємець) право власності на квартиру АДРЕСА_1 не оформила, звернувся до суду з даним поданням.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України (в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали), питання про звернення стягнення на належні боржнику від інших осіб грошові кошти, що знаходяться на рахунках цих осіб в установах банків та інших фінансових установах, а також про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Таким чином,саме за заявою державного виконавця, судом вирішується питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Глави 84 - 90 Книги шостої ЦК України закріплено положення про спадкове майно.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Аналіз норм статей1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає можливість дійти до висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.05.2013 скасовано та ухвалено нове, яким вищевказаний позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 1 214 000,00 грн. та 1 214,00 грн. судового збору (т. 3, а. с. 44-47).

Доскладу спадщини після смерті ОСОБА_6входить квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_2було подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, однак зазначене нерухоме майно так і не оформлено в державних органах в порядку спадкування відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи вищевикладене та те, що ОСОБА_2 навіть без отримання свідоцтва про право на спадщину, набула право володіння та користування квартирою АДРЕСА_1, яка на праві власності належала померлому ОСОБА_6, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про задоволення подання державного виконавця про звернення стягнення на майно, яке належить ОСОБА_2як спадкове майно правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що такий спосіб захисту прав стягувача суперечать закону та виключно останній мав право звертатися до суду із відповідним позовом, а не державний виконавець є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене та те, що подання подано відповідно до норм права що регулюють спірні правовідносини.

Згідно з положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, державний виконавець зобов'язаний здійснити всі необхідні дії для виконання рішення суду.

За наведеного, доводи ОСОБА_2 про те, що стягнення на спадкове нерухоме майно порушує її права не можуть бути підставою для зміни або скасування ухвали суду першої інстанції, враховуючи невиконання останньою рішення суду, яке є обов'язковим для неї.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23.03.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк