Номер провадження: 22-ц/785/173/18
Номер справи місцевого суду: 522/1137/16-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору удаваним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року (суддя Домусчі Л.В.),

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 10 серпня 2011 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики ВРМ №206293, засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. (запис у реєстрі №2277), предметом якого було передання у власність грошових коштів частинами згідно інвестиційного договору №1-І від 10 серпня 2011 року.

В обґрунтування своїх доводів позивачі посилаються на те, що при укладенні договору позики не було дотримано вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України щодо відповідності волевиявлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їх внутрішній волі реалізації інвестиційного проекту та не було дотримано вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України щодо спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків.

Зазначили, що грошові кошти, отримані на карткові рахунки НОМЕР_2, відкритий у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4, НОМЕР_1, відкритий у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_3 (відкриті рахунки прописані як в інвестиційному, так і в договорі позики), отримувались відповідно до інвестиційного договору №1-І від 10 серпня 2011 року, з метою виконання його умов, а саме створення медіа-холдингу, а не договору позики.

На підставі наведеного, з посиланням на положення ст. 235 ЦК України (удаваність договору) та ст. 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману) просили суд, визнати договір позики ВРМ №206293 (з додатками) від 10 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В (запис у реєстрі №2277) недійсним; визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину - договору інвестування, який сторони насправді вчинили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 було задоволено.

Визнано договір позики ВРМ №206293 (з додатками) від 10 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В (запис у реєстрі №2277) недійсним у зв'язку з удаваністю.

Визнано, що відносини, які виникли між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договором позики ВРМ №206293 (з додатками) від 10 серпня 2011 року, регулюються положення щодо правочину - договору інвестування.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_5 через представника ОСОБА_6 В скарзі та в письмових поясненнях до неї з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірний договір позики укладений відповідно до норм чинного законодавства, відповідає волевиявленню всіх сторін (ч.3 ст. 203 ЦК), спрямований на реальне настання правових наслідків (ч.5 ст. 203 ЦК), доказів удаваності правочину, а також його недійсності позивачами до суду не надано та матеріали не містять, тому правових підстав для задоволення позову немає.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових пояснень до неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Законим є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Вказаним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір позики є недійсним у зв'язку з його удаваністю.

Проте, погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 10 серпня 2011 року між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник 1), ОСОБА_3 (позичальник 2) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., зареєстрованим за номером 2277, згідно з умовами якого позикодавець - ОСОБА_5 передала строком до 01.11.2012 року у власність позичальників - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошові кошти в загальному розмірі 105 889, 00 грн., що складає в еквіваленті 13 284, 61 дол. США, з яких: у власність позичальника 1 - 54 101, 09 грн., що складає в еквіваленті 6 787, 41 дол. США, у власність позичальника 2 - 51 787, 88 грн., що складає в еквіваленті 6 497, 20 дол. США.

Позичальники зобов'язались повернути отримані грошові кошти наступним чином: 2.1. позичальник 1 повертає: до 31.08.2012 року - 8 210,85 грн., що в еквіваленті складає 1030, 08 дол. США; до 28.09.2012 року - 34 993, 40 грн., що в еквіваленті складає 4 390, 20 дол. США; до 31.10.2012 року - 10 897, 00 грн., що в еквіваленті складає 1 367, 13 дол. США.; 2.2. позичальник 2 повертає: до 31.07.2012 року - 30 000, 00 грн., що в еквіваленті складає 3 763, 65 дол. США; до 31.08.2012 року - 21 789, 15 грн., що в еквіваленті складає 2 733, 55 дол. США. (т.1 а.с. 7).

У період з 08.09.2011 року по 09.06.2012 року між сторонами укладались договори про внесення змін та доповнень до договору позики від 10.08.2011 року, зокрема: 08.09.2011 року між сторонами було підписано договір про внесення змін та доповнень до договору позики, згідно якого сума позики була збільшена до 202 703,48 грн., еквівалент (25 433,31 дол. США), строк повернення - 31.12.2012 року. У власність позичальника 1 було передано 99 632, 97 грн. (в еквіваленті 12 501 дол. США); у власність позичальника 2 - 103 070, 51 грн. (в еквіваленті 12 932, 31 дол. США). (т.1 а.с. 8).

21.10.2011 року - договір про внесення змін та доповнень до договору позики, згідно якого сума позики була збільшена до 323 561, 65 грн. (в еквіваленті складає 40 595, 92 дол. США), строк повернення - 31.12.2013 року. У власність позичальника 1 було передано 146 470, 70 грн. (в еквіваленті 18 377, 16 дол. США); у власність позичальника 2 - 177 090, 95 грн. (в еквіваленті 22 218, 76 дол. США). (т.1 а.с. 9).

15.11.2011 року - договір про внесення змін та доповнень до договору позики, згідно якого сума позики була збільшена до 414 537, 55 грн. (в еквіваленті складає 52 009, 57 дол. США), строк повернення - 31.12.2013 року. У власність позичальника 1 було передано 204 615, 28 грн. (в еквіваленті 25 671, 86 дол. США); у власність позичальника 2 - 209 922, 27 грн. (в еквіваленті 26 337, 71 дол. США). (т.1 а.с. 10).

09.04.2012 року - договір про внесення змін та доповнень до договору позики, згідно якого сума позики була збільшена до 643 662, 88 грн. (в еквіваленті складає 80 752, 61 дол. США), строк повернення - 31.10.2013 року. У власність позичальника 1 було передано 316 030, 93 грн. (в еквіваленті 39 648, 58 дол. США); у власність позичальника 2 - 327 631, 95 грн. (в еквіваленті 41 104, 03 дол. США). (т.1 а.с. 11).

09.06.2012 року - договір про внесення змін та доповнень до договору позики, згідно якого сума позики була збільшена до 725 250, 38 грн. (в еквіваленті складає 90 988, 41 дол. США), строк повернення - 31.12.2013 року. У власність позичальника 1 було передано 361 071, 93 грн. (в еквіваленті 45 299, 33 дол. США); у власність позичальника 2 - 364 178, 45 грн. (в еквіваленті 45 689, 07 дол. США). (т.1 а.с. 12).

Також, 10 серпня 2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 (виконавці проекту) та ОСОБА_5(інвестор) було укладено інвестиційний договір №1-І щодо позики згідно договору від 10 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Борисовою Н.В. (запис у реєстрі №2277).

За умовами п. 2.1 вказаного договору, предметом цього договору є участь сторін у реалізації проекту на умовах і порядку, передбачених даних договором. Інвестор приймає участь у фінансування інвестиційного проекту шляхом передачі інвестицій (цільові грошові вклади у вигляді позики) виконавцю (реалізатору ідей) проекту, а виконавець проекту організовує, реалізує і розповсюджує проект згідно укладеного договору, з подальшим поверненням інвестору коштів, які вкладені ним у проект. (т.1 а.с.13-17).

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема в третій частині вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; в п'ятій - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для його вчинення необхідна не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб.

Таким чином волевиявлення є способом, яким внутрішня воля особи виражається зовні. Для чинності правочину волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення має бути вільними від чинників, що могли б викривати уяву особи про зміст правочину (помилка, обман) або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутності (погроза, насильство). Волевиявлення буває прямим і побічним (конклюдентним).

Отже для того, щоб з'ясувати внутрішню волю (бажання) позивача щодо укладення оспорюваного договору необхідно брати до уваги його зовнішню поведінку.

Як вбачається із матеріалів справи між сторонами 10 серпня 2011 року було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №2277.

Також сторони цього договору неодноразово укладали договори про внесення змін та доповнень до договору позики, а саме 08 вересня 2011 року, 21 жовтня 2011 року, 15 листопада 2011 року, 19 квітня 2012 року та 09 червня 2012 року, що свідчить про здійснення сторонами реальних дій щодо укладення договору позики, змін та доповнень до нього.

У зв'язку з чим, підписання оспорюваного договору - стало результатом досягнення згоди з усіх істотних умов договору, та засвідчило згоду всіх сторін правочину на виникнення взаємних прав та обов'язків відповідно до умов договору позики.

Таким чином, справжня внутрішня воля сторін станом на момент укладення договору позики та відповідних доповнень і змін до нього полягала у бажанні сторін укласти саме договір позики, та проявилась зовні у підписанні ними відповідного договору, що було засвідчено нотаріусом у відповідності до норм цивільного законодавства.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини позивачами до суду не надано та матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК).

Обов'язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник стає зобов'язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості, що встановлено ст. 1049 ЦК України.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Оскільки при укладенні договору позики від 10 серпня 2011 року та відповідних змін та доповнень до нього сторони мали на меті набути відповідні права та обов'язки позикодавця (ОСОБА_5) та позичальників (ОСОБА_3 та ОСОБА_4), тому правові підстави для визнання правочину (договору позики) недійсним з підстав його фіктивності відсутні.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел.

В свою чергу позивачами не надано та матеріали справи не містять доказів, що спірний правочин (договір позики) був укладений між сторонами під впливом обману.

Разом з тим задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції виходив із того, що договір позики від 10 серпня 2011 року є удаваним в зв'язку з прихованням іншого правочину (інвестиційного договору), який насправді вчинено між сторонами.

Проте з таким висновком суду першої інстанції судова колегія також не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16).

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Проте позивачами не доведено та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони при укладенні договору позики мали на меті укладання саме інвестиційного договору. Фактично між сторонами укладено два договори, договір позики та інвестиційний договір, за якими сторони набули різні права та обов'язки, тому висновок суду першої інстанції про вчинення договору позики з метою приховання інвестиційного договору не відповідає дійсним обставинам справи.

Крім того, посилання позивачів на рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 листопада 2015 року по справі №520/9426/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 64 577 грн., яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено є помилковим, оскільки не стосується правовідносин, які виникли між сторонами на підставі договору позики від 10 серпня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5, з одного боку, та ОСОБА_4 і ОСОБА_3, з іншого на загальну суму у розмірі 725 250,38 грн. (еквівалент 90 988,41 дол. США).

Разом з тим, судова колегія зазначає, що посилання суду першої інстанції в рішенні як на підставу задоволення позову та визнання правочину недійсним у зв'язку з його удаваністю з одночасним застосуванням таких норм матеріального права, як частина третя, п'ята статті 203 ЦК, статті 230 ЦК та статті 235 ЦК є неприпустимим, оскільки вони є взаємовиключними, та регулюють різні правовідносини.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлене судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2, ОСОБА_4 у задоволенні позову до ОСОБА_5 про визнання договору удаваним.

Керуючись ст. ст. 141, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовуОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору удаваним відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 22 березня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець