Справа № 2-1970/11 Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/783/4286/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Ванівського О.М., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Стрептівська сільська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача знести огорожу, збудовану на її земельній ділянці, повернути 0,04 га самовільно захопленої земельної ділянки та привести межу між будинковолодіннями у попередній стан, усунувши таким чином перешкоду в користуванні земельною ділянкою. У підтвердження заявлених вимог покликалася на те, що відповідач являється її сусідкою та їхні присадибні земельні ділянки, які призначені для обслуговування житлових будинків та господарських споруд, межують. У квітні 2010 року відповідач, нехтуючи добросусідськими відносинами розвалила стару огорожу, яка визначала межу між господарствами і збудувала іншу огорожу, якою частину її земельної ділянки площею 0,04 га самовільно приєднала до своєї земельної ділянки. У результаті таких дій відповідача межа вийшла на рівень належних їй сараю, льоху та дровітні. Межі між господарствами були визначені ще попередніми власниками. Зокрема, ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, при житті проживала за адресою: АДРЕСА_1. Бабця позивача, ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, проживала по сусідству з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_4 станом на 01.01.1983 року, для обслуговування житлового будинку користувалась земельною ділянкою (присадибною ділянкою) розміром 0,26 га, ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, користувалась земельною ділянкою площею 0,12 га, а разом 0,38 га. Батько позивача ОСОБА_6, станом на 1981 рік проживав разом зі своїми батьками ОСОБА_5, ОСОБА_7 та з позивачем. Також з ними, як член сім'ї, проживала ОСОБА_4 Їхні будинковолодіння були об'єднані і будь-яких меж між цими господарствами не було. Після смерті ОСОБА_4 земельна ділянка останньої перейшла у користування сім'ї позивача. Станом на 1982 рік ОСОБА_6 збудував житловий будинок та сарай, відповідно до затверджених проектів, без порушення будівельних норм. Сарай був збудований на земельній ділянці ОСОБА_5 на відстані 2,2 м від межі присадибної ділянки відповідача. Крім того, станом на 1991 рік при виготовленні ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на будинок, колодязь був виключно її власністю, а на даний час згідно ситуаційної схеми забудов земельних ділянок ОСОБА_8 та ОСОБА_6 колодязь розташований вже на межі господарств і є у спільній власності. Після смерті ОСОБА_5 у 1998 році залишилось спадкове майно, яке залишилось не успадкованим, хоча фактично ОСОБА_6 прийняв спадщину, оскільки вони проживали разом, тому вже після його смерті, у 2011 році за заявою позивача Камянка-Бузькою державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа. Таким чином, успадкувавши після смерті батька належне йому будинковолодіння та право на земельну ділянку для обслуговування даного будинковолодіння розміром 0,26 га, а також успадкувавши після смерті баби ОСОБА_5 належне їй майно, а саме: колодязь, ворота, огорожу та право на земельну ділянку розміром 0,12 га у її користуванні повинно бути 0,38 га для обслуговування будинковолодіння, однак після захоплення відповідачкою частини земельної ділянки площею 0,04 га у її користуванні є 0,34 га земельної ділянки, що порушує її права.

Рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 травня 2017 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_8 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно побудованого (встановленого) паркану між будинковолодіннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 34 грн. 17 коп.

Рішення суду в частині задоволення позову оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 не є власником земельної ділянки, оскільки така не приватизована, відтак районний суд неправильно застосував до даних правовідносин ст. 391 ЦК України. Вказує, що покращення раніше встановленої огорожі в межах її попереднього встановлення не є самовільним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України. Посилається на те, що оскільки позивачкою не доведено конкретних закріплень її землекористування і знаходження огорожі саме на її земельній ділянці, задоволення позову в частині знесення огорожі є порушенням ч. 7 ст. 376 ЦК України. Також вказує, що судом першої інстанції неправильно вирішено питання розподілу судових витрат. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримали, пояснили, що жодного захоплення земельної ділянки з боку відповідачки не відбулось, у її користуванні перебуває земельна ділянка такого ж розміру, що і зазначена, зокрема, у погосподарських книгах, а покращення огорожі в 2010 році не змінило меж землекористування, оскільки така побудована на місці старої огорожі. Представник ОСОБА_3 ОСОБА_11 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - без змін.

Представник третьої особи Стрептівської сільської ради в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання, тому розгляд справи проводиться у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку, сараю, погріба, всього будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Кам'янка-Бузького районного суду від 04.06.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССГ № 444836 від 23.07.2007 року (а.с.40,41 т.1).

Відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку, сараю, гаражу, споруди, що знаходиться в АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 18.06.2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССХ № 200991 від 20.08.2010 року.

Земельні ділянки, на яких знаходяться належні сторонам будинки, межують між собою.

З витягу з рішення 6 сесії 6 демократичного скликання за № 8 від 07.07.2011 року позивачці ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0,3400 га, яка знаходиться у її користуванні. На даний час земельна ділянка позивачкою не приватизована.

Згідно із вимогами ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом.

Районним судом вірно установлено, що сторони на жодній із передбачених ст.81 ЗК України підставі не набули права власності на земельні ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_3, АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, а відтак, позовні вимоги щодо повернення самовільно захопленої земельної ділянки площею 0,04 га та приведення межі між будинковолодінням сторін у попередній стан не підлягаються до задоволення, оскільки такі межі не є визначеними у встановленому законом порядку. Рішення суду у цій частині не оскаржується.

Разом з тим, установивши, що позовні вимоги щодо повернення позивачці самовільно захопленої земельної ділянки площею 0,04 га та приведення межі між будинковолодінням сторін у попередній стан не підлягаються до задоволення, суд першої інстанції задовольнив позов в частині зобов'язання ОСОБА_8 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно побудованого (встановленого) паркану між будинковолодіннями сторін, оскільки здійснена відповідачем самочинна побудова огорожі порушує право власності позивачки і це порушення полягає у виникненні перешкод у використанні належній їй господарської будівлі за призначенням.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких мотивів.

Суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ст. 77-80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням володіння земельною ділянкою.

Як убачається із змісту позовної заяви, ОСОБА_3 звернулася з позовом до суду на підставі ст. 152 ЗК України про знесення відповідачкою огорожі, покликаючись на те, що остання захопила частину належної їй земельної ділянки площею 0,04 га.

Проте факт самовільного захоплення відповідачкою земельної ділянки площею 0,04 га не доведено належними та допустимими засобами доказування та спростовується матеріалами справи.

Так, з акту складеного 09.07.2010 року комісією у складі сільського голови Ренчки Є.М., землевпорядника сільської ради Катрун М.В., голови земельної комісії сільської ради Пожарницької Н.В. вбачається, що будівля ОСОБА_3 не відповідає будівельному паспорту; згідно запису в погосподарській книзі за ОСОБА_2 закріплена земельна ділянка біля житлового будинку в розмірі 0,34 га. Обміри відповідають дійсності. Комісія факту самовільного захоплення ОСОБА_2 частини земельної ділянки ОСОБА_3 підтвердити не може через відсутність відповідної документації (а.с. 72 т.1).

Згідно листа Стрептівської сільської ради № 476 вд 08.12.2016 року оригіналу опорного плану с. Стрептів щодо визначення меж землекористування немає (а.с.213 т.1).

З оглянутої судом апеляційної інстанції інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_2, яке належало ОСОБА_5, а в подальшому як зазначає позивачка вказана земельна ділянка перейшла в її користування, вбачається, що станом на 15.01.1991 року існувала огорожа зі сторони домоволодіння АДРЕСА_3, на лінії якої знаходиться колодязь.

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, на даний час колодязь також знаходиться на лінії огорожі, яку збудувала відповідачка.

Таким чином, позивачкою не доведено зміни меж землекористування внаслідок покращення огорожі відповідачкою у 2010 р.

Висновки суду про неможливість перебудови огорожі не підтверджені жодними доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в частині зобов'язання ОСОБА_8 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно побудованого паркану між будинковолодіннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2, тому рішення суду як таке, що не відповідає вимогам матеріального закону й дійсним обставинам справи, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, залишатись в законні силі не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у цій частині позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 травня 2017 року скасувати в частині задоволення позову та зобов'язання ОСОБА_8 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтажу) самовільно побудованого (встановленого) паркану між будинковолодіннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2, та ухвалити нове рішення про відмову в цій частині позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 29.03.2018р.

Головуючий

Судді: