АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 лютого 2018 року м. Чернівці

справа № 718/2101/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Одинака О. О.

суддів: Лисака І.Н., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2017 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мінів О.І.

встановила:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- визнати правомірним користування та право подальшого користування ним присадибною земельною ділянкою, площею 0,25 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та будівель і споруд;

- визнати недійсним договору дарування присадибної земельної ділянки від 22 жовтня 2014 року;

- анулювати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_3 НОМЕР_1.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2017 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Так, статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини 2 статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 95 ЗК України встановлені права землекористувачів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06 листопада 2009 року, № 9, роз'яснено, що відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 02 червня 2008 року ОСОБА_4, на підставі рішення ХІV сесії V скликання Брусницької сільської ради від 17 грудня 2007 року №527/14Д, була власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована в селі Зеленів, Кіцманського району, Чернівецької області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (а.с.76).

Згідно заповіту ОСОБА_4, посвідченого державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори 12 травня 2010 року № 1-867, остання зробила розпорядження на випадок її смерті згідно якого все її майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось , і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_3 та. та ОСОБА_5 в рівних долях кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір дарування земельної ділянки, площею 0,25 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та будівель і споруд (а.с.74).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

У ОСОБА_3 було право на розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки вона належала останньому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке було видано на підставі заповіту ОСОБА_4

Позовна вимога про анулювання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності є похідною від вимоги про визнання недійсним договору дарування, а тому також не підлягає задоволенню.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про те, що вимога позивача про визнання правомірним його користування та право подальшого користування ним земельною ділянкою є неналежним способом судового захисту.

Така вимога є безпідставною, оскільки спірна земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_2

Набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку є правомірним відповідно до положень частини 2 статті 328 ЦК України.

Позивач не набував у встановленому законом порядку право користування вказаною вище земельною ділянкою.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, безпідставними є доводи скарги про те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо правомірного набуття ОСОБА_4 спірної земельної ділянки .

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 2 червня 2008 року ОСОБА_4, на підставі рішення ХІV сесії V скликання Брусницької сільської ради від 17 грудня 2007 року №527/14Д, була власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована в селі Зеленів, Кіцманського району, Чернівецької області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (а.с.76).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 3 червня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 14 серпня 2013 року, в позові ОСОБА_1 до Брусницької сільської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним вказаного вище державного акту відмовлено (а.с.48-49).

Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду, скасовано рішення 6 позачергової сесії 6 скликання Брусницької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 12 травня 2011 року за №132-06/11 «Про відміну рішення XIV сесії V скликання №527/14Д від 17 грудня 2007 року» (а.с.50-52).

Отже, вказаний державний акт та рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого він був виданий скасовані не були, а тому ОСОБА_4 правомірно набула у власність спірну земельну ділянку .

Також помилковими є доводи скарги про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування, оскільки на думку апелянта у ОСОБА_6 не виникло право власності на предмет дарування.

Із договору дарування земельної ділянки від 22 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, вбачається , що дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дарунок земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в селі Зеленів, Кіцманського району, Чернівецької області.

Згідно пункту 2 вказаного договору, ця земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Кіцманською державною нотаріальною конторою 15 жовтня 2014 року за № НОМЕР_4 Об'єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав за №25, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 (а.с.74).

В момент укладання оспорюваного правочину дарувальник ОСОБА_3 як власник мав право розпоряджатися спірною земельною ділянкою, яке він набув шляхом прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи вищевказане свідоцтво про право на спадщину, яке було видане на ім'я ОСОБА_3 ніким не оспорювалось та не визнавалось незаконним.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 12 лютого 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: І.Н. Лисак

Н.Ю. Половінкіна