Справа № 676/4989/17
Номер провадження 2/676/313/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2018 року Камянець-Подільський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючої судді - Швець О. Д.

з участю секретаря - Сенчишеної Р.М.

представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Камянець-Подільський цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_6 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_6 про зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що тривалий час працювала медичної сестрою в міській дитячій поліклініці. Під час роботи з ОСОБА_6 між ними склались дружні відносини, тому на прохання ОСОБА_6 перейшла працювати медичною сестрою в приватний медичний кабінет ФОП ОСОБА_6 Наказом № 1 від 11 жовтня 2016 року була прийнята на роботу на посаду медичної сестри на підставі трудового договору на невизначений термін. За умовами трудового договору ОСОБА_6 визначила робочий день з 8:00 год. до 17:00 год. і зобовязалась платити заробітну плату щомісяця мінімального розміру. Однак через зміни режиму роботи, ненормований робочий час, відсутність оплати праці з відповідачем склались напружені стосунки і позивач повідомила відповідача про намір звільнитись, на що ОСОБА_6 повідомила що звільнить ОСОБА_5 коли на її місце знайдеться інший працівник. Протягом тривалого часу бажаючих працювати з ОСОБА_6 не знайшлось, 30 червня 2017 року позивач направила на імя ОСОБА_6 заяву з проханням про звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпПУ. 29.06.2017 р. позивач передала відповідачу документацію з організації роботи лікаря та ключі від офісу, в звязку з чим не могла продовжувати працювати у відповідача. ОСОБА_6 з приводу звільнення ОСОБА_5 не заперечила, тому вважала, що звільнена з роботи згідно ст. 36 КЗпПУ. Під час розгляду справи в суді їй стало відомо, що в трудову книжку внесений запис про звільнення її з роботи згідно п.4.ст. 40 КЗпПУ. З такою причиною для звільнення не погоджується, оскільки її звільнення відбулось з порушенням процедури звільнення, передбаченої ст. 40 КЗпПУ та у період перебування її на лікарняному. 30.06.2017 р. позивач прийшла до ОСОБА_6 за розрахунком, однак відповідач їй відмовила, звинувативши в крадіжці бухгалтерських документів та коштів, які не брала. Відповідач порушила вимоги ст. 47, 116 КЗпПУ і в день звільнення ОСОБА_5 не видала трудову книжку, не виплатила належну заробітну плату в розмірі 23 700 грн., яку заборгувала за весь період її роботи. Внаслідок тривалого порушення прав позивача відповідачем їй завдана моральна шкода, яка полягає у хвилюваннях через принизливе ставлення відповідача до неї, відповідач обмежувала її в праві на на обідню перерву, відпочинок, що негативно відобразилось на її здоровї, вона є інвалідом дитинства, через невиплату заробітної плати була змушена відшукувати кошти для організації свого життя. Моральну шкоду оцінює в розмірі 10 000 грн. Просить стягнути з ФОП ОСОБА_6 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 11 жовтня 2016 р. по 30 червня 2017 р. у розмірі 23 700 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 74 560 грн., в відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., поновити строк на зверенння до суду із позовними вимогами щодо зміни формулювання підстав звільнення, визнати незаконним звільнення з 30.06.2017 р. на підстав п.4 ст. 40 КЗпПУ та змінити формулювання причини звільнення з п.4 ст. 40 та п.1 ст. 36 КЗпПУ.

В суді представники позивача позов підтримали, просять задовольнити.

В суді представники відповідача позов не визнали, просять відмовити мотивуючи тим, що позивач була правомірно звільнена з роботи за ст. 40 п.4 КЗпПУ за прогул, оскільки була відсутня на робочому місці 29.06.2017 р. з 14.00 год. та весь робочий день 30.06.2017 р., про що за участю свідків складені акти № 1 та № 2. Наказом ФОП ОСОБА_6 від 30.06.2017 р. № 2 позивача було зобовязано надати письмові пояснення стосовно причини відсутності на роботі в зазначені дні, але остання від дачі пояснень та ознайомлення з наказом про звільнення відмовилась. 29.06.2017 р. о 14 год. скориставшись відсутністю ОСОБА_6 на робочому місці, ОСОБА_5 здійснила крадіжку бухгалтерських та облікових відомостей, грошових коштів в розмірі 6000 грн., трудової та медичної книжки на ім'я позивача. ОСОБА_6 здійснює загальну медичну практику у відповідності до чинного законодавства України, має право на прийом та звільнення з роботи найманих працівників, застосовувати заходи дисциплінарного впливу до порушників виробничої, технологічної і трудової дисципліни. Трудовий договір із позивачем був зареєстрований в ОДПІ, за неї сплачувались податки, регулярно виплачувалась заробітна плата, що підтверджується випискою з банківського рахунку в якій відображено повернення переплати з податку на доходи. Позивач не ставила питання перед управлінням Держпраці та іншими органами щодо невиплати їй заробітної плати протягом тривалого часу, що свідчить про належну виплату заробітну плату позивачу. Позивач в лікарні з 22.06.2017 року не перебувала, а знаходилась на робочому місці. Просять відмовити в задоволенні позову у звязку із недоведеністю позовних вимог.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази в повному обсязі, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що наказом № 1 від 11.10.2016 р. ОСОБА_5 прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_6 медичною сестрою з 12 жовтня 2016 р.

Згідно трудового договору, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 12.10.2016 року, ОСОБА_5 прийнята на посаду медичної сестри з оплатою праці 1450 грн. на місяць, з часом роботи з 8:00 до 17:00, вихідні субота та неділя, тривалість щорічної оплачуваної відпустки 31 календарний день за згодою сторін.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_5 нарахована зароботіна плата в жовтні - листопаді 2016 р. по 1450 грн., грудень 2016 року 1600 грн., з січня по червень 2017 року по 3200 грн. щомісяця.

30.06.2017 р. ОСОБА_5 направила поштою на імя відповідача заяву про звільнення з роботи з 30.06.2017 р. відповідно п.1 ст. 36 КЗпПУ за згодою сторін, ключі від приміщення офісу передані ОСОБА_6 29.06.2017 року особисто.

ОСОБА_6 таку заяву отримала.

Наказом № 2 від 30.06.2017 р. ОСОБА_5 була звільнена з займаною посади сестри медичної з 30.06.2017 р. за прогул без поважних причин відповідно до ст. 40 п. 4 КЗпПУ.

Позивач не погоджується з такою підставою формулювання причини звільнення, оскільки подала заяву на звільнення за згодою сторін і ця заява була прийнята відповідачем, звільнення з ініціативи роботодавця відбулась в період її тимчасової непрацездатності, перебувала на стаціонарному лікуванні в Камянець-Подільській міській лікарні, що підтверджується листком непрацездатності АДЗ № 229083 від 30.06.2017 р.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин .

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Актом № 1 від 29.06.2017 р. встановлено, що з 15 год. ОСОБА_5 відсутня на робочому місці. Підтвердженням цього є заява ОСОБА_6 до поліції від 29.06.2017 р. про відсутність ОСОБА_5 на робочому місці та крадіжкою документів, грошей та ключів.

Згідно розписки, написаною власноруч ОСОБА_7 29.06.2017 р. вона отримала від ОСОБА_5 ключі від вхідних дверей приміщення офісу в кількості 4 шт.

Актом № 2 від 30.06.2017 р. встановлено, що 30.06.2017 р. медична сестра ОСОБА_5 не зявилась на роботу з 08 год. до 12 год. без поважної причини, на телефонні дзвінки не відповідає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що 30.06.2017 р. була на прийомі з дитиною у лікаря ОСОБА_6 з 9 год. по 10 год. медсестра була відсутня на робочому місці.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що 30 червня 2017 р. була на прийомі з дитиною у лікаря ОСОБА_6 з 10 год. до 11 год. Медсестра була відсутня на робочому місці, лікар телефонувала, розшукувала медсестру. На прохання лікаря підписала акт про відстуність медсестри на робочому місці.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що 30.06.2017 р була на прийомі у лікаря ОСОБА_6 з дитиною. Медсестра була відсутня на робочому місці. На прохання лікаря поставила підпис в акті про відсутність медсестри на роботі.

Представники позивача в судовому засіданні факт відсутності ОСОБА_5 не заперечують, зазначають, що позивач була відсутня на робочому місці з поважної причини.

За змістом вимог частини першої та третьої статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідач пояснення в ОСОБА_5 з приводу поважності причин відсутності на робочому місці 30.06.2018 року не зажадала, а звільнення працівника за прогул без зясування всіх обставин і причин трудовим законодавством заборонено.

Згідно листка непрацездатності АДЗ № 229083 від 30.06.2017 р. ОСОБА_5, перебувала на стаціонарному лікуванні з 22.06.2017 р., відповідачем не надано доказів, що ОСОБА_5 було запропоновано дати пояснення з приводу відстуності на роботі і ОСОБА_5 відмовилась від дачі пояснень та ознайомлення з наказом про звільнення її за прогул.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

В судовому засіданні за клопотанням представника позивача був відтворений звукозапис розмови між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, яка відбулась 30.06.2017 р., з якого вбачається, що між сторонами виникли неприязнені відносини.

Таким чином, на думку суду, звільнення з роботи ОСОБА_5 за ст. 40 КЗпПУ відбулось без достатніх пістав і обумовлено неприязне ними відносинами між сторонами.

Враховуючи, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника відповідно до ч.1 ст. 235 ЦПК України суду виникає обовязок поновити працівника на попередній роботі.

За таких обставин позовні вмоги про визнання незаконним звільнення ОСОБА_5 з посади медичної сестри ФОП ОСОБА_6 на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ підлягають задоволенню.

Ні статтю 36 КЗПпУ, ні статею 38 КЗпПУ не забороняється звільнення працівника за його ініціативою у період перебування на лікуванні.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових справ, а саме місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом наведеної норми права та статті 234 КЗпП України цей строк може бути поновлено у разі порушення трудових прав працівника.

Статею 47 КЗпПУ передбачається, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно ооформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідачем не надано доказів ознайомлення ОСОБА_5 з наказом про звільнення з роботи за ініціативою роботодавця. Долучене до матеріалів поштове відправлення не містить опису вкладення і не підтверджує направлення позивачу наказу про звільнення.

Представники позивача в суді пояснили, що про звільнення ОСОБА_5 за ст. 40 КЗпПУ позивачу стало відомо під час розгляду справи в суді.

За таких обставин суд вважає, що строк звернення з позовом про зміну формулювання причини звільнення позивачем пропущений з поважної причини і його слід поновити.

Статею 116 КЗппУ передбачено, що виплата працівникові належних йому від підприємства, установи, організації сум проводиться в день звільнення працівника. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2009 року № 1168 «Про Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» передбачено, що у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_5 нарахована заробітна плата за 2016 рік в розмірі 1450 грн. щомісячно. В грудні 2016 р. 1600 грн. В 2017 році - з січня по червень 2017 року нарахована по 3200 грн. щомісяця, а всього 23 700 грн.

Суд вважає, що відповідачем не надано доказів, що підтверджують виплату позивачу заробітної плати за весь період роботи. Твердження представника відповідача про необовязковість ведення такого обліку для ФОП суд вважає помилковим з огляду на норми Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 14.1.180 Податкового кодексу, фізична особа підприємець, яка використовує працю найманих працівників, є податковим агентом з податку на доходи фізичних осіб, по відношенню до таких працівників. Податковий агент зобовязаний утримувати та сплачувати податок на доходи фізичних осіб, а також подавати податковий розрахунок за формою 1дф. Тобто підприємці як на загальній системі оподаткування так і на єдиному податку зобовязані складати, зберігати та надавати на вимогу контролюючих органів документи, які підтверджують нарахування та виплату заробітної плати, а також нарахування та сплату податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Згідно пункту 44.1 Податкового кодексу платникам податків забороняється формування показників податкових декларацій на підставі даних, не підтверджених первинними документами, регістрами бухгалтерського обліку або іншими документами, обовязковість ведення яких передбачена законодавством.

Наказом Держкомстату від 5 грудня 2008 року №489 затверджені типові форми первинної облікової документації із статистики, які обовязкові для всіх субєктів господарювання.

Виходячи із вимог ст. 89 ЦПК України, обовязок доказування по трудових спорах покладається на роботодавця. Відсутність документального підтвердження виплати заробітної плати дає підстави суду для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі.

У разі якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільненні, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведеннійого до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідач не видав позивачу трудову книжку. Факт викрадення позивачем своєї трудової книжки правоохоронними органам не доведений, що підтверджується постановою про скасування постанови про закриття кримінального провадження.

Таким чином не проведення відповідачем при звільненні ОСОБА_5, повного розрахунку, за відсутності спору щодо розміру заборгованої заробітної плати, є підставою для виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно абзацу 4 пункту 2 Порядку передбачено якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно із пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (пункт 8 вище згаданого Порядку).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу середній заробіток позивача за останні 2 місяці, що передували звільненню, становить 3200 грн. (зарплата за травень 2017 р.) + 3200 грн. (зарплата за квітень 2017 р.) = 6400 грн.: кількість робочих днів - 41 день = 156,09 грн.

Період затримки розрахунку з 01.07.2017 р. по 08.10.2018 р. становить 324 робочі дні.

Отже сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 324 днів х 159,09 грн. = 50 575,61 грн. розмір середнього заробітку визначений судом без врахування податків та зборів, які мають бути утримані з цієї суми та сплачені відповідачем згідно з чинним законодавством.

Враховуючи, що сума середнього заробітку значно перевищує розмір заборгованості по заробітній паті, суд вважає за можливо зменшити розмір компенсації до розміру заборгованості, 24 000 грн.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зазначеної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, те що Кодекс законів про працюУкраїни не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, суд, враховуючи характер та обсяг страждань позивача, обумовлених відсутністю коштів для існування протягом тривалого терміну, тяжкість вимушених змін у її житті, оскільки позивач є інвалідом з дитинства, їх тривалість, вважає за необхідне стягнути з ФОП ОСОБА_11 на користь ОСОБА_5, 1000 грн. в відшкодування моральної шкоди.

Пунктом 18 Постанови № 9 від 06.11.2009 р. розяснено, що суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причини звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Ст. 039 КЗпПУ передбачено обовязок роботодавця на вимогу працівника, який є інвалідом, достроково розірвати трудовий договір в разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Виходячи з того, що сторони досягли згоди щодо звільнення ОСОБА_5 з роботи з посади медичної сестри, відповідачем дана неправильна юридична кваліфікація, суд вважає за можливе змінити формулювання причини звільнення з п.4 ст. 40 та п.1 ст. 36 КЗпПУ.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позов ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн. + 704,80 грн. +352,40 грн. за вимоги немайнового характеру пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 116, 117, 237-1 КЗпПУ, ст. 260, 265, 141 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_6 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_5 з посади медичної сестри ФОП ОСОБА_6 на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ.

Змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_5 з посади медичної сестри ФОП ОСОБА_6 з 30.06.2017 року з п.4 ст. 40 КЗпПУ на п.1 ст. 36 КЗпПУ.

Стягнути з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі в розмірі 23 700 грн. з урахуванням податків, обов'язкових зборів та платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24 000 грн., 1000 грн. в відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ФОП ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 1762 грн. 00 коп.

Рішення суду в стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 3200 грн. допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Швець О.Д.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2018 року