Номер справи 623/3173/17
Номер провадження 2/623/266/2018
РІШЕННЯ

іменем України

27 березня 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Гуренко М.О.

з участю: секретаря - Лисенко О.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: 64305, Харківська область, місто Ізюм, провулок Смольний, будинок 12) до ОСОБА_3 (місце проживання: 64305, Харківська область, місто Ізюм, вулиця Тарасівська, будинок 19) про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку

Просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку по провулку Смольному № 12 в місті Ізюмі Харківської області, загальною площею 83,9 кв.м., житловою площею 57,3 кв.м. та надвірних будівель. Стягнути з відповідача 1745,49 грн. за сплату судового збору та 1114,93 грн. за довідку БТІ.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали, просили задовольнити.

Відповідач позовні вимоги визнала частково, згодна на визнання за позивачем 1/4 частини житлового будинку, посилаючись на те, що у неї на утриманні є неповнолітня донька.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Матеріалами справи встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1992 року (а.с.9).

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року шлюб розірвано (а.с.10).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 грудня 2004 року ОСОБА_3 належить житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, місто Ізюм, провулок Смольний, будинок 12 (а.с.52-57), отже спірний будинок був набутий сторонами за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63. ч. 1 ст. 65 СК України.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком таких, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Будинок не є предметом індивідуального користування.

Установивши, що на обєкт нерухомого майна - будинок, набуто право власності на підставі цивільно-правової угоди під час шлюбу, незалежно від того, на імя кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що вищевказаний будинок є правом спільної сумісної власності подружжя, а тому доводи позивача про рівність часток будинку, є вірними.

Сторони не заперечували, що спірне майно було придбано під час перебування у шлюбі.

Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Таким чином, законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, а тому обовязок доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідачем не надано до суду доказів надання позивачем ОСОБА_1 згоди на придбання будинку в особисту власність відповідача ОСОБА_3

Враховуючи вищенаведені норми права, докази, на які посилається позивач, суд вважає, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі, їх спільного проживання, ведення спільного господарства за кошти подружжя та в інтересах сімї, тому є спільним сумісним майном подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Шлюбний договір між сторонами укладено не було.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір в розмірі 1745,49 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а в задоволенні суми 1114,93 грн. за довідку БТІ не підлягає задоволенню, оскільки не входить до складу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 13, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 325, 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 65, 69-72 СК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: 64305, Харківська область, місто Ізюм, провулок Смольний, будинок 12) до ОСОБА_3 (місце проживання: 64305, Харківська область, місто Ізюм, вулиця Тарасівська, будинок 19) про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової платника податків НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку по провулку Смольному № 12 в місті Ізюмі Харківської області, загальною площею 83,9 кв.м., житловою площею 57,3 кв.м. та надвірних будівель.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової платника податків НОМЕР_2, НОМЕР_3, виданий Ізюмським МРВ УМВС України 14.08.1997 року, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової платника податків НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір у сумі 1745,49 грн.

В іншій частині позову відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 28 березня 2018 року.

Суддя М.О. Гуренко