Постанова

іменем України

25 січня 2018 року

м. Київ

справа № 127/10382/15-ц

провадження № 61- 1633 св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року, постановлену у складі судді Нікушина В.П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором поворотної фінансової допомоги в сумі 8 381 071,23 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 16 травня 2014 року між ним та ОСОБА_6 укладений договір поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого ОСОБА_6 отримав у борг 300 000 євро, які зобов'язувався повернути 16 листопада 2014 року, що підтвердив розпискою. Оскільки грошові кошти відповідач не повернув, позивач просив про задоволення позову.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2015 року, ухваленим у складі судді Бойка В. М., позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором поворотної фінансової допомоги в сумі 8 381 071,23 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Заява про перегляд заочного рішення, подана ОСОБА_5, 11 січня 2016 року залишена без задоволення ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, вказавши про наявність у нього пільг зі сплати судового збору як у інваліда війни, яка ухвалою суду від 9 лютого 2016 року залишена без руху з підстав несплати судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні клопотання про надання додаткового строку для усунення недоліку і його апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто.

В ухвалі апеляційної інстанції суд посилався на те, що ОСОБА_5 не надав доказів його скрутного майнового стану, і такі обставини не надали суду підстав для продовження строку для сплати судового збору.

У березні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року, в якій просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права і безпідставно визнав неподаною та повернув апеляційну скаргу у зв'язку з несплатою судового збору, оскільки він звільнений від сплати судового збору як ветеран війни-інвалід війни IIІ групи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

28 грудня 2017 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій відповідно до частини третьої статті 406 ЦПК України розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено і ухвалою цього суду від 11 січня 2016 року заяву ОСОБА_5 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

Частиною другою статті 297 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали, передбачено, що до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору, застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 297, статті 121 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали, суддя, встановивши, що апеляційну скаргу подано без додержання вимог ст. ст. 119 і 120 цього Кодексу або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, про що повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали. Якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає її вимоги, апеляційна скарга вважається неподаною і повертається заявникові.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без руху.

Підставою залишення апеляційної скарги без руху, зокрема, зазначена несплата судового збору, який визначений у розмірі 4 019,40 грн, з наданням строку для усунення вказаного недоліку протягом п'яти днів з дня отримання ухвали.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заявник є ветераном війни інвалідом війни IIІ групи і має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Відхиляючи посилання апеляційної скарги на те, що особа, яка її подає, має пільги щодо сплати судового збору, суд вказав, що відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність цього Закону, звільняються від сплати за оформлення документів, юридичні консультації, а також від судових витрат, пов'язаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту. Проте справа, яка вирішується, з питаннями соціального захисту відповідача не пов'язана.

Крім того, пільг, передбачених пунктом 8 частиною 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», ОСОБА_5 не має.

ОСОБА_5 ухвалу суду апеляційної інстанції отримав 13 лютого 2016 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.

24 лютого 2016 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_5, в якому він просив надати додатковий строк до 2 березня 2016 року для сплати судового збору у зв'язку зі скрутним майновим станом.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні клопотання і визнано неподаною та повернено апеляційну скаргу.

Відмовляючи у задоволенні клопотання з визнанням неподаною і повернення апеляційної скарги, апеляційний суд послався на ненадання заявником належних та допустимих доказів скрутного майнового стану і несплату у встановлений строк судового збору.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність у заявника пільг щодо сплати судового збору, оскільки відповідно до Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним, інваліди IIІ групи, яким є заявник, під час розгляду справи про стягнення боргу від сплати судового збору не звільнені.

Проте з висновком суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України у редакції Кодексу на час постановлення оскаржуваної ухвали, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (стаття 292 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали).

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про повернення апеляційної скарги, що призвело до обмеження реалізації права заявника на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки відхилення поданого заявником клопотання щодо надання додаткового строку для сплати судового збору з одночасним поверненням заявнику апеляційної скарги з підстав несплати судового збору, позбавляє доступу до суду.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню як незаконна з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Керуючись статтями 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року скасувати, справу направити на розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик