Справа №488/1739/17 28.03.2018
Провадження №22-ц/784/435/18
Справа 488/1739/17 Головуючий першої інстанції: Селіщева Л.І.
Провадження № 22-ц/784/435/18 Суддя-доповідач апеляційного суду: Колосовський С.Ю.
Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючий - Колосовський С.Ю.,

судді: Ямкова О.О., Царюк Л.М.,

секретар судового засідання - Тищенко Л.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

В травні 2017 року ОСОБА_4 пред'явив позов до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 10 жовтня 2012 року він дав у борг ОСОБА_3 12000 доларів США, що на той час еквівалентно 95880 грн., зі строком повернення 10 жовтня 2014 року.

Відповідач свої зобов'язання в строк не виконала, кошти не повернула.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 95 880 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 10 жовтня 2012 року у розмірі 95 880 грн. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі представник позивача вважає, що рішення не в повній мірі задовольняє вимоги позивача, оскільки при розгляді справи сторони бажали укласти мирову угоду, а ухвалою суду було відмовлено в цьому, а тому рішенням порушено його право на отримання боргу за рахунок майна відповідача.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2012 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 розписку, згідно з якою відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 12000 доларів США, які на той час були еквіваленті 95880 грн. зі строком повернення 10 жовтня 2014 року.

Отже, грошові кошти отримані відповідачем за розпискою від 10 жовтня 2012 року є боргом ОСОБА_3 перед позивачем і підлягають поверненню у визначений сторонами строк - 10 жовтня 2014 року.

В установлений в договорі строк позичальник борг не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, дата 10 жовтня 2014 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов'язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Проте відповідач такі докази суду не надав, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався.

Враховуючи зазначенні положення закону та невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі у розмірі 95880 грн.

Посилання позивача на порушення процесуального закону є безпідставними, тому що ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2017р. було відмовлено у задоволенні заяв сторін про затвердження мирової угоди. А виходячи зі змісту апеляційної скарги представник позивача не порушував питання про скасування ухвали суду від 23 жовтня 2017р., а тому її перевірка на предмет законності і обґрунтованості не здійснювалась на підставі ч.1 ст.367 ЦПК.

Крім того, під час апеляційного провадження також вирішувалось клопотання про затвердження мирової угоди, але в цьому було відмовлено у зв'язку з відсутністю у відповідача правовстановлюючих документів на майно, яке вона мала намір відчужити на користь позивача та даних щодо відсутності на нього обтяжень.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 28 березня 2018р.

Головуючий: Судді: