Справа № 158/1794/17 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/773/212/18 Категорія: 20 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Федонюк С.Ю., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3, яка подана від його імені представником ОСОБА_2, на рішення Ківерцівського районного суду від 07 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він протягом 2015-2016 років у формі усного договору купівлі-продажу реалізував відповідачу ОСОБА_3 сільськогосподарську продукцію у вигляді поголів'я свиней на загальну суму 345 000 грн.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 прийняв поставлений йому товар, проте відмовляється добровільно повернути кошти за нього. Факт заборгованості за договором купівлі-продажу не заперечує, про що власноручно 23.02.2017 року написав розписку та зобов'язався повернути позивачу вказану суму грошових коштів до 02.04.2017 року.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором купівлі-продажу в розмірі 345 000 грн., а також судові витрати пов'язані з оплатою судового збору в розмірі 3450 грн.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 07.12.2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу у розмірі 345 000 грн., а також судові витрати пов'язані з оплатою судового збору в розмірі 3450 грн.

В поданій від імені відповідача ОСОБА_3 апеляційній скарзі його представник ОСОБА_2 просила суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 та 2 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Місцевим судом встановлено, що згідно копії розписки від 23.02.2017 року відповідач ОСОБА_3 зобов'язувався повернути ОСОБА_1 345 000 грн. в строк до 02.04.2017 року (а.с.7).

З наявного в матеріалах кримінального провадження №0000068 від 04.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, по факту заволодіння шляхом обману грошовими коштами, що належать ОСОБА_1, протоколу допиту свідка ОСОБА_3 від 17.03.2017 року, який є письмовим доказом у розглядуваній цивільній справі, місцевим судом встановлено, що останній в 2016 році купив у ОСОБА_1 за усною домовленістю 100 голів свиней на суму 345 000 грн. для подальшої їх здачі в ковбасний цех в м. Кузнецовськ ОСОБА_4, який робив йому замовлення на поставку свиней. З 20.02.2017 року він перестав співпрацювати з ОСОБА_4 по тій причині, що останній з ним не розрахувався за поставлених свиней, у зв'язку з чим він залишився винний ОСОБА_1 та іншим людям. ОСОБА_3 у своїх показаннях також зазначив, що не має фінансової спроможності віддати борги, однак по мірі надходження фінансових ресурсів має намір розрахуватися з людьми.

Постановою про закриття кримінального провадження від 29.03.2017 року Рожищенським відділенням поліції Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області кримінальне провадження №0000068 від 04.03.2017 року закрито, у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.5-6).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції факт придбання відповідачем ОСОБА_3 свиней у позивача ОСОБА_1 підтвердили допитані в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Як вбачається з довідки Руднянської сільської ради Рожищенського району Волинської області від 18.08.2017 року №556, згідно даних статистичного обліку Руднянської сільської ради ОСОБА_1 є власником приміщення для відгодівлі свиней в якому з 2007 року утримує та розводить свиней (а.с.58).

У відповідності до ч. 1 ст. 201 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 ст. 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частинами 1 та 2 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Оскільки між сторонами спору склалися зобов'язальні відносини у формі усного договору купівлі-продажу, в яких позивач є продавцем, а відповідач покупцем, і останній за поставлений йому позивачем товар не розрахувався у зв'язку з чим виник борг в розмірі 345 000 грн., який відповідачем, як вбачається з наявних у справі доказів, визнавався, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення такої заборгованості з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається відповідач та її представник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 про те, що між сторонами спору фактично було укладено договір про продаж товару в кредит, яким може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки сторонами спору продаж товару в кредит не обумовлювався, оплата товару, як сам вказував відповідач, мала відбуватися по факту розрахунку з ним за поставлений товар іншою особою, а тому ризик виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) лежить в даному випадку саме на відповідачеві, у зв'язку з чим у нього внаслідок неналежного виконання зобов'язання перед позивачем виникла заборгованость у згаданому розмірі.

Невиконання в даному випадку контрагентом ОСОБА_3 своїх зобов'язань та відсутність у останнього необхідних коштів не звільняє його від виконання зобов'язання (ст. 617 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недодержання сторонами в письмової форми правочину не має наслідком його недійсність, а заперечення однією із сторін факту вчинення такого правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З цього випливає, що на свідченнях свідків не може грунуватись рішення суду у справі за позовом з вимогами про заперечення факту вчинення правочину, який належить вчинити у письмовій формі, або оспорювання окремих його частин, а не рішення про примусове виконання такого правочину, що має місце в розглядуваному випадку, яке може ґрунтуватись на будь-яких доказах, перелічених в ч. 2 ст. 76 ЦПК України 2017 року (ч. 2 ст. 57 ЦПК України 2004 року). Цим спростовуються доводи представника відповідача про недопустимість як доказів у розглядуваній справі показань свідків щодо факту укладення між сторонами договору купівлі-продажу, на які є посилання в оскаржуваному рішенні. До того ж, як було зазначено вище, крім показань свідків, факт укладення між сторонами договору купівлі-продадажу і невиконання його умов відповідачем доводиться згаданими письмовими доказами: розпискою і протоколом допиту ОСОБА_3 як свідка в кримінальному провадженні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3, яка подана від його імені представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду від 07 грудня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: