Справа № 442/6844/15 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/95/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Мікуш Ю.Р.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, з участю третьої особи відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Дрогобича Реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, Попелівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження та виплату аліментів, -

встановила:

Позивач ОСОБА_4 у вересні 2014 року звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження та виплату аліментів (т. 1, а.с. 1-2, 60-61).

Вимоги обґрунтовувала тим, що у 2003 році познайомилася з громадянином Республіки Чехія ОСОБА_3, з яким проживали разом, вели спільне господарство, як одна сім»я та будували плани на майбутнє. 02.09.2004 року на території України в селі Попелі Дрогобицького району Львівської області у сільському Греко-Католицькому Храмі «Покрови Пресвятої Богородиці» між нею та ОСОБА_3 проведено шлюбний обряд, про що видано відповідне свідоцтво. Внаслідок фактичних шлюбних стосунків, ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася дочка ОСОБА_6. Згідно Християнського звичаю 14.10.2007 року їх спільна донька охрещена та записана у свідоцтві про хрещення, на вимогу батька ОСОБА_3, як ОСОБА_7.

В свою чергу, у Книзі реєстрації народжень 25.10.2007 року зроблено відповідний актовий запис № 25 про народження доньки, у якому відомості про батька записані на підставі частини 1 статті 135 Сімейного Кодексу України (надалі СК України).

У 2008 році у їхній сім»ї розпочалися негаразди, сварки, конфлікти. Внаслідок погіршення стосунків між ними, відповідач заявив, що не бажає боротися за збереження сім»ї та перестав брати участь у вихованні доньки, припинив виділяти кошти на утримання та виховання, тому позивач звернулась в суд за захистом своїх прав.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15.10.2015 року просила суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_6; в актовому записі про народження ОСОБА_6 від 25 жовтня 2007 року внести зміни та вказати, як батька дитини - ОСОБА_3, прізвище дитини не змінювати та видати повторне свідоцтво про народження дитини з внесеними змінами; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини від заробітку ОСОБА_3 щомісячно суму у розмірі 3448,00 грн., починаючи з 03 вересня 2014 року до досягнення дитиною вісімнадцятиріччя; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти за минулий час на утримання доньки ОСОБА_6 в сумі 124128 грн. та судові витрати по справі в розмірі 243,60 грн.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина Чеської Республіки, уродженця села Угоніще, батьком ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4.

В актовому записі про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 №25 від 25 жовтня 2007 року внесено зміни та вказано як батька дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина Чеської Республіки, уродженця села Угоніще. Прізвище дитини не змінювати та видати повторне свідоцтво про народження дитини з внесеними змінами.

Вирішено стягувати із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина Чеської Республіки, уродженця села Угоніще в користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частин з усіх видів його заробітку, щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягувати з дня пред»явлення позову до суду, тобто з 09.09.2014 р. і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина Чеської Республіки, уродженця села Угоніще на користь ОСОБА_4 сплачений останньою судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3, вважає, що рішення суду є неправильним, оскільки суд порушив його права.

Зазначає, що суд не взяв до уваги твердження про те, що він не одружувався в Україні та не знав про можливість укладення громадянського чи церковного шлюбу. Це пов'язане з тим, що він є іноземцем, не володіє українською мовою та не знає про українські порядки.

Суд не взяв до уваги його твердження, що позивач йому повідомила, що дитина не його.

Звертає увагу на те, що суд відмовив у клопотанні про проведення експертизи батьківства на основі тесту ДНК у Чеській Республіці.

Покликається на те, що суд при визначенні аліментів не взяв до уваги, що він безробітний та не має реальних доходів, при цьому має інші зобов'язання по аліментах.

На думку апелянта, не може бути встановлено факт батьківства на основі фотографій та показів свідків.

Ніколи не просив записати його у свідоцтві про народження дитини як батька, тому визнання його батьком вважає неправильним.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 про перше судове засідання в суді апеляційної інстанції, призначене на 28 березня 2017 року, був повідомлений шляхом вручення виклику про день судового розгляду уповноваженим органом Чеської Республіки, підтвердження про вручення якого надійшло від Головного територіального управління юстиції у Львівській області 16.03.2017 року (т. 1 а.с. 184-185).

Про час та місце наступних судових засідань відповідач ОСОБА_3 був повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судової повістки та доданих документів (т. 2, а.с. 12, 21, 110), при цьому в судове засідання 05 лютого 2018 року не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи,

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись з позовними вимогами позивач зазначала, що внаслідок фактичних шлюбних стосунків ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народилася дочка, відомості про батька були записані на підставі частини 1 статті 135 СК України, однак з 2008 року у їхній сім»ї розпочалися конфлікти і відповідач перестав брати участь у вихованні доньки, припинив виділяти кошти на її утримання та виховання, тому вона змушена звернутись в суд за захистом своїх прав.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач стверджував, що він не є батьком дитини, ніколи не перебував у шлюбі з позивачкою, при цьому щодо стягнення аліментів просив врахувати, що він є безробітний, перебуває в офіційних відносинах з іншою жінкою та утримує спільного сина. Звертав увагу, що є іноземцем, не володіє українською мовою та не знає про українські порядки.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 25, відомості про батька були написані на підставі частини 1 статті 135 СК України.

Той факт, що саме ОСОБА_3 є батьком дитини ОСОБА_6, підтверджується свідоцтвом про хрещення від 14 жовтня 2007 року, відповідач був присутнім на даному хрещенні і з його слів вносилися відомості про нього як батька дитини, що також підтверджується фотографіями та показаннями свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10

Вирішуючи вимогу про стягнення аліментів, суд врахував, що відповідач проживає за адресою, вказаною у позовній заяві, разом із своєю матір»ю, працює, на його утриманні ніхто не перебуває, відтак має можливість надавати грошову допомогу на утримання дитини.

На підтвердження позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, позивач не представила жодного доказу, що вживала будь-які заходи щодо одержання аліментів з відповідача, відтак в цій частині позовних вимог відмовлено.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з наступного.

Предметом даного позову є вимоги особи щодо визнання батьківства, сплати аліментів, що регулюється положеннями Сімейного Кодексу України, а також вимоги про внесення змін до актового запису про народження, що регулюється спеціальними нормами законодавства в структурі Міністерства юстиції України.

Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

В свою чергу, відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-Х11 від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована відразу після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Зазначені гарантії кореспондуються із ст. 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Судом встановлено, що 02.09.2004 року на території України в селі Попелі Дрогобицького району Львівської області у сільському Греко Католицькому Храмі «Покрови Пресвятої Богородиці» проведено шлюбний обряд між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про що видано відповідне свідоцтво.

Згідно свідоцтва про таїнство вінчання таке здійснювалось при свідках ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (т. 1, а.с. 3).

Відповідно до пояснень позивачки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 у неї народилася дочка ОСОБА_6, яка 14.10.2007 року за Християнським звичаєм охрещена та записана у свідоцтві про хрещення, на вимогу батька ОСОБА_3, як ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 4).

Натомість, у свідоцтві про народження Серія НОМЕР_1 та у книзі реєстрації народжень від 25.10.2007 року зроблено відповідний актовий запис № 25 про народження ОСОБА_6, батьком записаний ОСОБА_14, мати - ОСОБА_4, відомості про батька внесені на підставі частини 1 статті 135 СК України (т. 1, а.с. 3 зворот).

Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно із ст. 128 СК України визнання батьківства може мати місце за рішенням суду. Частиною четвертою ст. 128 СК України передбачено, що позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1. ст. 135 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли не має спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проводиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

В свою чергу, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.06.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, в порушення вимог статтей 10, 214 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) не сприяв об'єктивному розгляду справи, за добровільної згоди відповідача ОСОБА_3 на проведення експертизи ДНК для підтвердження батьківства, не вирішив питання про призначення такої експертизи.

Відтак, ухвалою судового засідання від 10 квітня 2017 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2, призначено по справі судову-генетичну експертизу (ДНК), проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, адреса: 79040, м. Львів, вул. Збиральна, 24, на вирішення експертам поставлено такі питання: чи є наявне кровне споріднення між ОСОБА_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, а також чи є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 біологічним батьком дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 у відповідності до показів ДНК.

30.06.2017 року на адресу апеляційного суду надійшли матеріали цивільної справи №442/6844/15 та Повідомлення про неможливість проведення експертизи № 10/374 від 19.06.2017 р., у зв»язку з тим, що станом на 19.06.2017 року позивачем не проведено оплату вартості експертизи.

В подальшому, ухвалою судового засідання від 11 вересня 2017 року повторно задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2, призначено по справі судову-генетичну експертизу (ДНК), проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи.

29.11.2017 року на адресу апеляційного суду надійшло повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про неможливість проведення експертизи методом ДНК-аналізу з тих підстав, що незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, ОСОБА_3 на відбір зразків крові не з»явився, тому ухвалу суду повернуто без виконання.

В ухвалах про призначення експертизи суд попереджав учасників розгляду, що відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з»ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З електронного повідомлення зав. відділенням судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_15 від 20.10.2017 року вбачається, що 20 жовтня 2017 року для відбору зразків крові прибули ОСОБА_4 разом із дитиною, а ОСОБА_3 для відбору зразка крові не з»явився. Експерт просив забезпечити явку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із дитиною для відбору зразків крові на 17.11.2017 року.

В свою чергу, 19.10.2017 року ОСОБА_3 направив на адресу суду електронного листа про те, що він в цей день отримав виклик на тести ДНК на 20.10.2017 року, однак не успіває отримати відпустку з роботи і немає коштів на аеротаксі щоб з»явитися у встановлений час та день до Києва.

При цьому, виклик до експерта для надання зразків крові на 17.11.2017 року відповідач ОСОБА_3 отримав 01.11.2017 року, що підтверджується поштовим повідомлення про вручення відправлення (т. 2 а.с. 59), проте у вказаний день та час до експерта не прибув, натомість направив на адресу апеляційного суду «заперечення щодо процедури апеляційного суду», яке надійшло 09.11.2017 року, доводи якого зводяться до того, що він у першу чергу заперечує рішення суду про проведення експертизи у клініці судової медицини в м. Києві, при цьому звертає увагу на те, що йому не було надано можливість виразити свою думку стосовно пропозиції позивача, а також підкреслив, що він належним чином з»явився на перший відбір взірців для тесту ДНК, проте позивач не оплатила витрати за таку експертизу. Крім цього, ще раз повідомив про те, що про виклик до експерта на 20.10.2017 року він отримав повідомлення 18.10.2017 року, тому об»єктивно не міг прибути в м. Київ у визначений час. Відповідач також підкреслив, що протягом розгляду справи усі документи пересилалися йому у формі перекладу, але такий не відповідає чеській мові, а суміші слов»янських мов, тому вимагав щоб документація пересилался йому перекладеною на справжню чеську мову.

Натомість, у цих запереченнях, а також після 17.11.2017 року, відповідач ОСОБА_3 жодним чином не пояснює причину неприбуття до експерта для відібрання взірців крові на дату 17.11.2017 року.

Колегія суддів звертає увагу, що про дату судового засідання на 11.09.2017 року, на якому вирішувалося повторне клопотання представника позивача ОСОБА_2 про призначення судово-гентичної експертизи, відповідач ОСОБА_3 був належним чином повідомлений, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки (т. 2, а.с. 12), при цьому ОСОБА_3 направив електронний лист на адресу суду про неможливість прибути в судове засідання на 11.09.2017 року у зв»язку із сімейними та робочими обставинами (т. 2 а.с. 35).

В свою чергу, всі копії судових рішень та судових викликів, які направлялися на адресу ОСОБА_3 перекладалися на чеську мову у перекладацькому центрі «Галерея мов» та мовному центрі «Victory», і про вірність перекладу проставлялася відмітка перекладачами цих центрів.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду робить висновок про те, що відповідач ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про призначення експертизи, а також про час та місце відбору зразків для проведення експертизи 17.11.2017 року, не надав суду будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки до експертної установи на вказану дату.

Виходячи з положень ст. 146 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року), які відповідають вимогам ст. 109 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року), констатуючи факт ухилення відповідача ОСОБА_3 від проходження експертизи, колегія суддів приходить висновку про визнання факту, для якого призначалася судово-генетична експертиза, а саме факту батьківства ОСОБА_3 відносно доньки ОСОБА_6

Відтак, з урахуванням інших наявних у справі доказів, а саме свідоцтва про хрещення від 14 жовтня 2007 року, фотографій та показань свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина Чеської Республіки, уродженця села Угоніце, батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача в користь позивачки аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції правильно виходив із положень Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, який ратифікований Законом України № 2927-III від 10.01.2002 року, відповідно до статті 34 якого обов'язок утримання між батьками та дітьми регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої проживає особа, яка має право на утримання.

Відтак, з врахуванням положень ст.ст. 180, 181 СК України (в редакції на час ухвалення рішення суду першої інстанції) щодо обов'язку як матері, так і батька, утримувати дітей, способів виконання батьками обов»язку утримувати дитину, а також роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення аліментів є обгрунтованим, відповідає вимогам закону та матеріалам справи, при цьому в силу принципу диспозитивності, яким право вибору способу стягнення надано одержувачу аліментів, суд обгрунтовано визначив аліменти у розмірі 1/4 частки від заробітку відповідача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, зокрема про те, що він безробітній та не має реальних доходів, при цьому має інші зобов'язання по аліментах, не підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому у своїх зверненнях на адресу апеляційного суду з покликанням на неможливість прибути в судове засідання, а також до експерта на 20.10.2017 року (про що зазначено вище) він звертає увагу на те, що «не успіває отримати відпустку з роботи».

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів приходить переконання про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Що стосується клопотання представника позивача про вирішення питання щодо стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат в сумі 8980 грн, які пов»язані з переїздом до м. Києва (2550 грн.), оплати представнику ОСОБА_2 за правову допомогу (3730 грн.), а також витрат на переклад текстів на чеську мову (2700 грн.), колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження таких витрат суду не подано належних доказів, відтак таке до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Ю.Р. Мікуш