Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 199/1971/17

провадження № 61-12117св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року у складі судді Руденко В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Вимоги позову обґрунтовувались тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 08 липня 2014 року. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до договору

від 22 липня 2015 року про сплату аліментів на дітей, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І. В., встановлено розмір, строки та порядок виплат на утримання малолітніх дітей. Пунктом 4 зазначеного договору визначено, що позивач у справі має сплачувати щомісячно аліменти на утримання дітей в розмірі на кожну дитину по 12 000, 00 грн, що еквівалентно 500, 00 дол. США згідно з курсом продажу долару США, встановленим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в Україні на дату укладення цього договору в розмірі 24, 00 грн за 1 дол. США, що разом на обох дітей становить 24 000, 00 грн, що еквівалентно 1 000, 00 дол. США згідно з курсом продажу долару США, встановленим

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в Україні на дату укладення цього договору. Також позивач зазначав, що між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір від 22 липня 2015 року про поділ нерухомого майна. Згідно з пунктами 5, 6 цього договору відповідачу перейшла в приватну власність, набута за час спільного проживання квартира АДРЕСА_1, та 1/2 частка коридора до квартири АДРЕСА_2. Позивачу виплачена матеріальна компенсація вартості 1/2 частки квартири та 1/4 частки коридора, яка склала 770 700, 00 грн, що еквівалентно 35 000, 00 дол. США згідно з курсом долару США, встановленим НБУ на дату укладення цього договору. Крім того, позивачем у 2015 році продано відповідачу земельну ділянку за 89 843, 00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 червня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою К. Ю. та зареєстрованим в реєстрі за № 2576. Грошові кошти використовувалися переважно для сплати аліментів на дітей, оскільки майновий стан та заробітна плата позивачу не дозволяли сплачувати їх в такому значному розмірі. Під час укладення договору на сплату аліментів на дітей позивач планував знайти роботу з більш високим заробітком, а саме відкрити власну справу, про що свідчить бізнес-план та розробки до нього. Однак на теперішній час матеріальний та сімейний стан позивача змінився: з жовтня 2015 року він проживає у цивільному шлюбі та планує дитину. Також погіршився його стан здоров'я, існує нагальна потреба у санаторно-курортному лікуванні, позивач зазначає, що не має власного житла та змушений винаймати квартиру, що підтверджує копією договору оренди квартири від 01 січня 2016 року. Тому просив змінити розмір аліментів, визначивши їх розмір у 1/3 частині від його заробітку (доходу).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року позов задоволено. Змінено розмір аліментів, визначений укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договором про сплату аліментів на дітей від 22 липня 2015 року, та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання неповнолітніх дітей, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх його видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не заперечував проти підписання згаданого договору, оскільки на момент його укладення мав дохід від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 червня 2015 року та договору про поділ майна подружжя від 22 липня 2015 року. До звернення до суду позивачем виконувались аліментні зобов'язання за договором. Проте матеріальне становище позивача змінилося, оскільки його дохід становить лише заробітна плата, отримана за місцем роботи, що не дає йому можливості сплачувати аліменти у розмірі, зазначеному у договорі. Доказів наявності інших доходів позивача відповідачем суду не надано. Крім того, судом встановлено, що погіршився стан здоров'я позивача, а саме останній став перебувати на диспансерному обліку у лікаря терапевта з діагнозом «Гіпертонічна хвороба 2 ст.», що потребує постійного прийому лікарських препаратів та санаторно-курортного лікування серцево-судинного профілю, що підтверджується виписками з медичної картки хворого від 06 грудня 2016 року та від 28 лютого 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача на зміну його сімейного стану, оскільки, у зареєстрованому шлюбі на теперішній час він не перебуває та відсутні дані щодо народження у позивача дитини. Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо неповного і невсебічного з'ясування судом першої інстанції обставин справи, оскільки всі надані суду сторонами докази були досліджені судом першої інстанції та їм надано належну правову оцінку. Судом обґрунтовано відмовлено представнику відповідача у проведенні судової почеркознавчої та медичної експертизи, оскільки стороною відповідача не доведено підстави вважати надані суду виписки підробленими. Апеляційний суд відхилив посилання на те, що позивачем надано незавірену копію виписки із медичної картки, оскільки оригінали виписок (встановленої форми, зі всіма необхідними реквізитами) були оглянуті судом в судовому засіданні в присутності представника відповідача, що підтверджено технічним записом фіксування судового засідання. На переконання апеляційного суду, є обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача по

1/3 частині всіх видів заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дітьми повноліття, стягнення яких у зміненому розмірі необхідно починати в загальному порядку - від дня набрання чинності рішенням суду, оскільки нормами СК України не передбачений інший порядок.

ОСОБА_6 у липні 2017 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду прийнятті із порушенням норм статті 192 СК України, оскільки з обставин справи не слідує, що сімейний стан позивача змінився, а матеріальний стан та стан здоров'я погіршилися. На переконання заявника, рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях позивача, які не відповідають об'єктивній дійсності, та відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року не можуть бути доказами, а судами порушено порядок дослідження доказів у справі, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення. Орендна плата згідно з наданим позивачем договором становить 2 500, 00 грн, що дає підстави для сумніву у його справжності, оскільки вартість оренди квартири у цьому районі становить 10 000, 00 грн - 12 000, 00 грн. Заявник зазначає, що фактично позивач не проживає у цій квартирі, а нещодавно придбав власне житло у центрі міста. Виписка із медичної картки не може свідчити про зміну стану здоров'я позивача, оскільки відображає стислий проміжок часу, який позивач провів на стаціонарному лікуванні, та не свідчить про погіршення стану здоров'я з моменту підписання договору про сплату аліментів на дітей. Оскільки позивач є службовою особою Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, то у разі наявності у нього гіпертонічної хвороби 2 ступеня, про це обов'язково має бути зазначено у медичних довідках, виданих за результатами проходження профілактичного медичного огляду позивача. Представник відповідача заявляв клопотання про витребування доказів, виклик свідків, призначення експертизи, натомість вони безпідставно були відхилені судом.

ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що він повністю погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає рішення законними та обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, ухвалили справедливі рішення, а отже касаційна скарга не підлягає задоволенню. Також зазначив, що за період з часу укладення договору про сплату аліментів на дітей до часу звернення до суду з позовом про зміну їх розміру він виплатив відповідачу аліменти на суму понад 18 000, 00 дол. США. Це складає більшу половину тих коштів, які були ним отримані від відповідача як компенсація за 1/2 частку набутої у шлюбі квартири та 1/4 частки коридора до квартири. Він продовжив би й надалі сплачувати визначену договором суму коштів на утримання доньок щомісячно, якби мав таку можливість. Відмова у задоволенні цього позову не зробить можливим отримання відповідачем від нього встановлених договором коштів, а лише призведе до накопичення боргу з їх сплати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 01 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у березні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 08 липня 2014 року. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з умовами договору від 22 липня 2015 року про сплату аліментів на дітей, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І. В., позивач у справі має сплачувати щомісячно аліменти на утримання дітей в розмірі на кожну дитину по 12 000, 00 грн, що еквівалентно 500, 00 дол. США згідно з курсом продажу долара США, встановленим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в Україні на день укладення цього договору в розмірі 24, 00 грн за 1 дол. США, що разом на обох дітей становить 24 000, 00 грн, що еквівалентно 1 000, 00 дол. США згідно з курсом продажу долару США, встановленим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в Україні на день укладення цього договору в розмірі 24, 00 грн за 1 дол. США в місяць. У разі зміни курсу української гривні до долара США, встановленого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» для продажу долара США в Україні, на дату настання строку оплати чергової щомісячної суми аліментів за договором, розмір такої суми аліментів, що визначена в гривні, підлягає зміні згідно з формулою, зазначеною в договорі.

Апеляційним судом встановлено, що на момент підписання зазначеного договору позивач не заперечував проти такого розміру аліментів, оскільки на момент укладання договору мав дохід від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 червня 2015 року та договору про поділ майна подружжя від 22 липня 2015 року.

До звернення до суду позивачем виконувались аліментні зобов'язання за зазначеним договором. З моменту укладення договору про сплату аліментів на дітей матеріальне становище позивача змінилося, оскільки його дохід визначається виключно заробітною платою, отриманою за місцем роботи, що не дає йому можливості сплачувати аліменти у розмірі, зазначеному у договорі. Доказів наявності інших доходів позивача відповідачем суду не надано.

Судами встановлено, що згідно з виписками з медичної картки хворого від 06 грудня 2016 року та від 28 лютого 2017 року стан здоров'я позивача погіршився, він перебуває на диспансерному обліку у лікаря-терапевта з діагнозом «Гіпертонічна хвороба 2 ст.», що передбачає постійний прийом лікарських препаратів та санітарно-курортне лікування серцево-судинного профілю.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Спірні правовідносини регулюються положеннями СК України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За частинами першою та другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статтями 180, 191 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, однак за умови, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

У частині другій статті 182 СК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому необхідно враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

У справі, що переглядається, сторони встановили розмір аліментів, які підлягають до сплати позивачем відповідачу згідно з договором від 22 липня 2015 року про сплату аліментів на дітей.

У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (частина перша статті 192 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі

№ 6-143цс13 викладено правовий висновок, згідно з яким, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

На переконання Верховного Суду, встановивши наявність підстав для зміни розміру аліментів, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог, оскільки на момент підписання договору від 22 липня 2015 року про сплату аліментів на дітей, окрім регулярної заробітної плати позивач отримав дохід від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 червня 2015 року та договору про поділ майна подружжя від 22 липня 2015 року. Обставин того, що на момент розгляду справи позивач окрім заробітної плати за місцем роботи в Управлінні поліції охорони в Дніпропетровській області отримує додатковий дохід судами не встановлено. За період з листопада 2015 року до березня 2017 року загальна сума доходу позивача за заробітною платою склала 100 917, 17 грн. Тобто у порівнянні із сукупним доходом, отриманим ним перед укладенням договору від 22 липня 2015 року про сплату аліментів на дітей, матеріальний стан позивача погіршився.

Крім того, судами встановлено, що стан здоров'я позивача погіршився, він почав перебувати на диспансерному обліку у лікаря-терапевта з діагнозом «Гіпертонічна хвороба 2 ст.», що пов'язується з постійним прийомом лікарських препаратів та санітарно-курортним лікуванням серцево-судинного профілю.

Верховний Суд враховує, що до звернення до суду із цим позовом позивачем виконувались аліментні зобов'язання за договором в повному обсязі.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях позивача, які не відповідають об'єктивній дійсності, судами порушено порядок дослідження доказів у справі, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, оскільки суди оцінили докази відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди першої та апеляційної інстанцій свої процесуальні дії належним чином обґрунтували, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях.

Твердження заявника про невідповідність ціни договору оренди квартири позивача реальним існуючим цінам на подібні квартири висновків судів про погіршення його матеріального стану не спростовують.

Посилання заявника на те, що позивач фактично не проживає у орендованій квартирі, а нещодавно придбав власне житло у центрі міста, не доводилися належними та допустимими доказами у судах першої та апеляційної інстанцій.

Доводи щодо неналежності виписки із медичної картки як доказу зміни стану здоров'я позивача Верховним Судом не підлягають оцінці, оскільки зводяться до фактичної переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи клопотання представника відповідача про витребування доказів, виклик свідків, призначення експертизи, належним чином аргументували свої рішення, діяли в межах процесуального закону.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року зупинено виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2017 року, зупинене до завершення касаційного провадження у цій справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик