Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.02.2018 Справа №607/2117/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л. М.,

присяжних - ОСОБА_1, ОСОБА_2-М. Є.,

за участю секретаря судового засідання Зарічної О. П.,

за участю прокурора Галас Н. В,

представника ТОККПНЛ, лікаря-психіатра ОСОБА_3,

особи, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_4, законних представників особи, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за заявою представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу без її згоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ) лікар-психіатр ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_4. В обґрунтування заяви покликається на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_4 психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих.

У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр ОСОБА_3 заяву підтримала, пояснивши, що лікування ОСОБА_4 можливе лише в закритому психіатричному стаціонарі на яке вона не надає усвідомленої згоди, у звязку із чим просить заяву задовольнити.

Прокурор Галас Н. В. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заяви, пояснивши, що не вбачає необхідності у примусовому поміщенні ОСОБА_4 у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, оскільки у судовому засіданні відсутні будь-які докази на підтвердження того , що наявність у ОСОБА_4 психічного розладу, обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих.

Законні представники ОСОБА_7 її дочки ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судовому засіданні вказали, що їх матір агресивно до них відноситься, вчиняє сварки вдома, тому потребує лікування,у звязку із чим її потрібно госпіталізувати у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку.

Особа, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_4 у судовому засіданні просила не госпіталізовувати її у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, оскільки вона усвідомлює свої дії та самостійно забезпечує свої життєві потреби. Зазначила, що причина звернення дочок у психіатричний заклад небажання нею вчиняти будь-який дій щодо приватизації квартири, де вони всі на даний час проживають.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 07 лютого 2018 року ОСОБА_4 поступила в стаціонар Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні у супроводі дочок ОСОБА_5, ОСОБА_6 за направленням амбулаторно-поліклінічного відділу.

Як убачається із висновку комісії лікарів-психіатрів із амнезу хвороби ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, жителька вул. Просвіти, 12/44, м. Тернопіль страждає психічним захворюванням впродовж останніх 4-5 років, відмічаються неадекватності в поведінці, зносить додому різний непотріб зі смітників, в кімнаті безлад, на зауваження рідних реагує агресією, конфліктує з дочками, провокує на конфлікт внуків, які також є психічно хворими, цілими днями бродить по місту, часто їздить в інші міста, не пояснюючи причини, напередодні госпііталізації намагалася вистрибнути з вікна у квартирі на 11 поверсі, постійно стверджує, що її обкрадають, роблять пороби, хочуть звести зі світу, неодноразово письмово зверталася в поліцію з цього приводу, останнім часом вночі практично не спить, неспокійна, дратівлива, плаксива, агресивна до дочок і внуків, нецензурно висловлюється на їх адресу, не погоджується на госпіталізацію та лікування в психіатричній лікарні. Психічний статус: В свідомості. Орієнтована в повному об'ємі. Доступна продуктивному мовному контакту, проте на поставленні запитання відповідає не завжди по суті, тривожна, неспокійна, ажитована, метушиться по кабінету, у всьому звинувачує своїх рідних, мислення не послідовне, паралогічне, із зісковзуванням, емоційно неврівноважена, плаче, агресивно налаштована до дочок, розладів сприймання не виявлено, вольова регуляція ослаблена, до свого стану критика хвороблива. У звязку із цим, комісія прийшла до висновку про наявність у ОСОБА_4 тяжкого психічного розладу, а саме хронічний маячний розлад , який обумовлює суттєву шкоду її здоров'ю, внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога та обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих.

Із змісту заяви про госпіталізацію вбачається, що підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_4, які надійшли від її дочки ОСОБА_6 На підставі цих відомостей ОСОБА_4 була оглянута лікарем-психіатром ОСОБА_3, яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації.

З приводу необхідності надання ОСОБА_8 психіатричної допомоги у примусовому порядку у Тернопільській обласній комунальній клінічно психоневрологічній лікарні в умовах денного стаціонару психіатричного профілю, без її згоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні установлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_4 самостійно задовольняє свої життєві потреби, має власні кошти, оскільки отримує пенсію за яку взмозі придбати собі продукти харчування та речі першої необхідності, відвідує свою дочку, яка проживає окремо.

Щодо зазначеної у висновку лікарів-психіатрів інформації ОСОБА_4 пояснила, що справді між нею та дочками ОСОБА_5, ОСОБА_6 , 8- мома внуками , з якими вона спільно проживаєв одній квартирі , виникають часті сварки та конфліктні ситуації. Також ОСОБА_4 пояснила, що не мала реального наміру вистрибувати із вікна квартири, а таким чином лише виявляла свій спротив проти того, що дочки не дозволяли їй вийти із квартири.

Таким чином, в судовому засіданні заявником не надано, а судом не здобуто доказів на підтвердження того, що внаслідок тяжкого психічного розладу ОСОБА_4 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

У відповідності із рішенням Європейського суду з прав людини у справі Акопян проти України особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. вищезазначене рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39; рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, п. 45, ЄСПЛ 2000-Х, та вищезазначене рішення у справі «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia), п. 114).

Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини (Kutzner v. Germany), п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України).

Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, (Гласс проти Сполученого Королівства (Glass v. the United Kingdom) від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства (Christine Goodwin v. the United Kingdom) від 11 липня 2006 року).

А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції.

Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи.

Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують.

А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, суд не вбачає необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для ОСОБА_4 життєвого комфорту.

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до переконання, що в задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу без її згоди слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 264-265, 293-294, 339-342 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра ОСОБА_3 про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу без її згоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Повний текст рішення складений 13 лютого 2018 року.

Головуючий суддяОСОБА_9