УХВАЛА

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 464/9747/15-ц

провадження № 61-3515ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Журавель В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_1, про визнання дійсним договору дарування,

встановив:

У січні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року, яку ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 січня 2018 року залишено без руху та встановлено заявникові строк для подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та доказів про сплату судового збору.

Копія вищезазначеної ухвали направлялася на адресу заявника, яка зазначена в матеріалах касаційної скарги.

14 березня 2018 року до суду повернувся конверт із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до частини першої статті 131 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Матеріали касаційного провадження не містять заяви особи, яка подала касаційну скаргу, про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження.

Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов'язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов'язок особи, яка бере участь у справі добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи те, що надіслана ОСОБА_1 копія ухвали про залишення касаційної скарги без руху повернулася на адресу суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» та оскільки, направивши на початку січня 2018 року касаційну скаргу, заявник тривалий час не цікавилася її розглядом, у суду є підстави вважати, що вона недобросовісно здійснює свої процесуальні обов'язки.

Станом на 28 березня 2018 року недоліки касаційної скарги не усунуто, тому касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 44, 131, 185, 392, 393 ЦПК України,

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_1, про визнання дійсним договору дарування визнати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Журавель