Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3005/18
Провадження №: 2/332/1450/18
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2018 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря судового засідання Ковтуна В.І., розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу №332/3005/18 (провадження №2/332/1450/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Основна, будинок 16. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2004 року. На даний час в будинку окрім неї значиться зареєстрованим її син відповідач по справі ОСОБА_2, алефактично в будинку вона проживає сама, оскільки у 2013 році відповідач зібрав свої особисті речі та виїхав добровільно з будинку. З цього часу відповідач мешкає в іншому місці, житлово-комунальні послуги не сплачує та добровільно знятися з реєстрації не бажає. У зв?язку із несенням надмірних витрат по сплаті комунальних платежів, які нараховуються з урахуванням реєстрації відповідача у цьому будинку, позивач вимушена звернутися до суду та просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком 16 по вул. Основній м. Запоріжжя, оскільки реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у реалізації права вільно володіти та розпоряджатися своїм майном.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі тав їх обґрунтування надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначила, щоїї син з 2013 року не проживає у її будинку, який він залишив за власним бажанням забравши свої особисті речі. Вона свого сина з будинку не виганяла та він його залишив добровільно оскільки став жити самостійним життям. Будь-яких перешкод у користуванні будинком вона синові не чинила. На теперішній час її син виїхав за кордон та будь-яку фінансову допомогу на утримання будинку чи сплату комунальних послуг він не надає.
Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не зявився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місцесудового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, вустановленому законом порядку шляхом надіслання судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ОСОБА_2, останній значиться зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверти було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання та не проживання за вказаною адресою. Разом з тим, відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання(перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача ОСОБА_2 було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 01.11.2018року про явку в судове засідання, призначене на 15.11.2018 року.Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відповідач ОСОБА_2 до суду повторно не з»явився по невідомим причинам, відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заяв та клопотань від нього не надходило. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечувала.
Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до ст. 41 Контституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Згідно ч.4,5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщинуза законом від 23.11.2004 року, виданого державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за №2-2116, житловий будинок 16 по вул. Основній в м. Запоріжжі належить на праві приватної власності ОСОБА_1(а.с.6). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачем в установленому законом порядку орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 16.12.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно - реєстраційний номер 5890105 від 16.12.2004 року(а.с.7). Таким чином, судом на підставі наданих позивачем допустимих та достовірних доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником спірногобудинку, який належить їй на праві приватної власності.
З копії паспорту громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що вона з 30.01.1997 року значиться зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_3(а.с.5).
За інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської радивід 18.09.2018 року № 01-71/8690 місце проживання відповідача ОСОБА_2 з 11.02.2005 року до теперішнього часу зареєстрованеза адресою: м. Запоріжжя, вулиця Основна, будинок 16(а.с.11).
Згідно свідоцтву про народження серії І-ЖС №373249, виданому повторно Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 народився 12 грудня 1988 року, його матір*ю в свідоцтві вказана позивач ОСОБА_1(а.с.48).
Згідно до вимог ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не є ані власником, ані співвласником спірного будинку, договір найму житла з ним не укладався і він, в розумінні ст. 64, 156 ч.4 ЖК України, є лише членом сім»ї власника спірного будинку ОСОБА_1, як її син, який раніше постійно проживав з нею та саме з цих підстав він був зареєстрований в спірному будинку.
Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що позивач є її матір»ю, з якою в неї добрі стосунки, відповідач є її братом по матері, оскільки батьки у них різні. Із братом вона не спілкується, оскільки він близько шести-восьми років не проживає в будинку разом із матір*ю, так як вирішив, що він вже дорослий та бажає проживати окремо. Раніше вони проживали разом як сім*я, але коли вона вийшла заміж стала проживати окремо, а брат залишився проживати із матір*ю в будинку. Брат покинув будинок добровільно, оскільки вирішив проживати окремо зі своєю дівчиною. Потім вона дізналася, що її брат нібито виїхав за кордон на заробітки. Жодної матеріальної допомоги брат матері на утримання будинку та сплату комунальних послуг не надає.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що позивач є його тещею, у якої він періодично буває у гостях, а також у зв»язку із наданням їй допомоги по утриманню будинку. Йому відомо, що син позивача ОСОБА_2 приблизно шість років тому пішов з будинку батьків за власним бажанням, оскільки вирішив проживати окремо. Ніяких перешкод у користуванні будинком відповідачу ніхто не чинив, та він іноді відвідував свого хворого батька, який помер приблизно 2 місяці тому.
Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки, як зазначалося вище, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном та оскільки вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що відповідачне проживає без поважних причин у спірному будинку тривалий період часу, не бере участі у витратах, повязаних з утриманням цього житла, оплаті комунальних послуг, що свідчить про те, що відповідач втратив до цього житла будь-який інтерес та не ставиться до цього житла, як до свого постійного місця проживання, так як за весь цей час до будинку не повертався, не намагався у нього вселитися та в ньому не проживав. Матеріали справи не містять доказів створення позивачем перешкод відповідачу у проживанні в спірному будинку, також як і не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між позивачем і відповідачем виникали конфлікти, внаслідок яких останній змушений буй виселитися зі спірного житла. Таким чином, всі вище зазначені дії відповідача ОСОБА_2 свідчать про те, що він втратив інтерес до цього житлового приміщення і не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, у зв»язку з чим він може бути визнаний таким, що втратив право користування ним. При цьому суд вважає, що періодичне відвідування у будинку хворого батька, про що зазначив свідок ОСОБА_5, не свідчить про проживання відповідача у цьому будинку, оскільки його візити були короткотривалими, та не мали на меті повернення до місця своєї реєстрації з ціллю проживання в будинку.
При цьому, при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 9, 150,156 ЖК України, ст. 317, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 259, 263-265, 268,274,280-282 ЦПК України, суд ,-
Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової катки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_2(зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4,реєстраційний номер облікової катки платника податків НОМЕР_2) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямзадовольнити у повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вулиця Основна, будинок 16.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено та підписано суддею 16.11.2018 року.
С уддя ОСОБА_6