Провадження №2/521/1199/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 лютого 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Поліщук І.О.
при секретарі Бєрової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просить визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99-1015М від 30.09.1999 року, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1, який був посвідчений на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь», укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, - дійсним.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилаються на те, що 30 жовтня 1999 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99-1015М, а саме: квартири за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 47,0 кв.м, яка складається з 2-х кімнат, житловою площею 29,5 кв.м, а також, коридора 1, туалету 2, ванної 3, кухні 4, комора 5, який був посвідчений на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» та зареєстрований в «ОМБТІ та РОН» 03.11.1999 р. у книзі № 57, стор. 395. Оскільки, на час укладання договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами, проте відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу не дає позивачам можливості розпорядитися своєю власністю, що порушує їх права, є підстави для визнання такого договору дійсним.
Позивач просить суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, про місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом відправлення судових документів за місцем реєстрації.
З урахуванням наведеного, а також вимог ст. 169 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів на підставі наявних у ній доказів.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення у відсутності відповідачів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований, доказаний та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
У судовому засіданні встановлено, що 30 жовтня 1999 року між ОСОБА_1, з однієї сторони та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99-1015М, а саме: квартири за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 47,0 кв.м, яка складається з 2-х кімнат, житловою площею 29,5 кв.м, а також. коридора 1, туалету 2, ванної 3, кухні 4, комора 5, який був посвідчений на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» та зареєстрований в «ОМБТІ та РОН» 03.11.1999 р. у книзі № 57, стор. 395.
Згідно п. 6 цього договору квартира була продана за 8600 (вісім тисяч шістсот) гривень, які продавці отримали від покупця повністю до підписання договору. Зазначений договір відповідно до вимог, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, яка діяла на час укладання угоди) був зареєстрований на товарній біржі Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» та зареєстрований в «ОМБТІ та РОН» 03.11.1999 р. у книзі № 57, стор. 395.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам і сторони повністю виконали угоду: продавці отримали кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано.
Біржове оформлення сторонами було обране, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору.
Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1999 році, то враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.
Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № НОМЕР_1 від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року , якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується.
Згідно чинної на час виникнення спірних правовідносин Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року спірна квартира була зареєстрована за її покупцем ОСОБА_1
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавці отримали кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У відповідності із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При таких обставинах суд вважає, що даний договір можна визнати дійсним.
Керуючись ст. 41 Конституції України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 47, 153, 227 ЦК УРСР, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258-259, 268, 280-285 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99-1015М від 30.09.1999 року, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 між ОСОБА_1, з однієї сторони та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з іншої сторони.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області в загальному порядку в тридцятиденний термін.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно-процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.