Провадження №22-ц/772/383/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач :Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 рокуСправа № 130/2195/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника КУ «Жмеринського районного медичного центру первинної медико - санітарної допомоги» - ОСОБА_4,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в залі №4 цивільну справу №130/2195/17 за позовом ОСОБА_2 до Жмеринського районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги (ОСОБА_5.) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року, яке ухвалене суддею Вернік В.М., в приміщенні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області об 16 год. 34 хв., -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 18.09.2017 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з позовом, мотивуючи його тим, що наказом від 02.02.2012 року його було прийнято на посаду завідувача - фельдшера фельдшерського пункту с. Ярошинка, Жмеринського району, Вінницької області у Жмеринському районному медичному центрі первинної медико-санітарної допомоги. 30.11.2016 року він був повідомлений про наступне звільнення із займаної посади. Наказом №17-ЩС від 31.01.2017 року його було звільнено у зв'язку зі скороченням штату на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним та необґрунтованим, оскільки в порушення вимог закону роботодавцем не було враховано його переважне право на залишення на роботі та не було запропоновано іншу роботу у тій же установі, оскільки він є інвалідом третьої групи. Просив поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31711,68 грн. (а.с.1, 13).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Жмеринського регіонального медичного центру первинної медико-санітарної допомоги про поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати не законним та скасувати наказ №17-ОС від 31.01.2017 року Жмеринського регіональногго медичного центру, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем дотримано вимог законодавства про працю щодо процедури звільнення ОСОБА_2 з підстав передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників, крім того позивачем пропущений строк звернення до суду, тому підстав для його поновлення на роботі і стягнення пов'язаних із цим поновленням матеріальних відшкодувань немає.

Проте з такими висновками погодитись не можна, так як вони не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

У порушення правових норм, викладених у п. п. 8, 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд не встановив обставини, що мають значення у справі, їх юридичну природу та не дав оцінки всім доказам у справі, наданих сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із роз'ясненнями, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом установлено, що наказом від 02 лютого 2012 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду завідувача - фельдшера фельдшерського пункту с. Ярошинка, Жмеринського району, Вінницької області у Жмеринському регіональному медичному центрі первинної медико-санітарної допомоги.

Наказом №17-ЩС від 31.01.2017 року його було звільнено у зв'язку зі скороченням штату на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України.

В усіх випадках, звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. (правова позиція у справі 6-1264 цс17).

Судом встановлено, що Відповідно до копії посвідчення серії Б №224192 (а.с.8) позивач ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи та має право на пільги встановленні законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни.

Наказом Відділу охорони здоров'я Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області від 09.11.2016 року №18 (а.с.31), який наказом №19 від 28.11.2016 року в п.1.1 викладено у новій редакції (а.с.30) - головному лікарю КУ "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" (ОСОБА_5.) вказано провести роботи щодо впорядкування структури закладу та загальної кількості працівників у зв'язку з реорганізацією амбулаторії загальної практики сімейної медицини с.Сербинівці, ліквідацією ФАП с. Леляки, ФП сіл Ярошинка, Голубівка, Петранівка.

Рішенням Жмеринської районної ради Вінницької області 8 сесії 7 скликання від 17.11.2016 року (а.с.28-29) внесено зміни до структури та чисельності КУ "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" та затверджено її у новій редакції, а саме виведено із штатного розпису посади, серед інших також посаду завідувача ФП фельдшер с. Ярошинка.

З копії наказу КУ "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" від 30.11.2016 року №191 (а.с.26-27) вбачається, що на виконання нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, МОЗ України та рішення Жмеринської районної ради 8 сесії 7 скликання від 17.11.2016 року наказано попередити, у тому числі у завідувача-фельдшера ФП с.Ярошинка ОСОБА_2 про наступне звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням посади з 31.01.2017 року; інспектору з кадрів ОСОБА_6 ознайомити осіб, посади яких скорочуються, під особистий підпис та надати пропозиції щодо працевлаштування вивільненого медичного персоналу з 01.01.2017 року.

Згідно з повідомленням КУ "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" від 30.11.2016 року №962/1/02 позивача ОСОБА_2 - завідувача-фельдшера ФП с.Ярошинка повідомлено під його особистий підпис про наступне звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням посади з 31.01.2017 року (а.с.3,25).

09.12.2016 року КУ "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" звернулося із листом до профспілкового комітету (а.с.24,41) стосовно надання згоди на вивільнення посад у зв'язку із рішенням сесії Жмеринської районної ради, наказу начальнику відділу охорони здоров'я Жмеринської РДА щодо скорочення чисельності та штату працівників та інформації щодо кількості і категорій працівників, що підлягають звільненню.

Відповідно до протоколу №11 засідання профкому КУ "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" від 09.01.2017 року (а.с.42) прийнятим рішенням останнього надано згоду на скорочення працівників, у числі яких і позивача ОСОБА_2 При усній бесіді представника профспілкового органу з позивачем від нього письмових, усних заяв, скарг та пропозицій не надходило.

Наказом головного лікаря КУ "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" ОСОБА_5 від 31.01.2017 року №17-ОС (а.с.4,43) завідувача-фельдшера ФП с.Ярошинка ОСОБА_2 звільнено з 31.01.2017 року у зв'язку зі скороченням штату, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі місячного середнього заробітку (ст.44 КЗпП України) та у розмірі трикратного середньомісячного заробітку (п.7 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Щорічна відпустка використана за період роботи з 02.02.2016 року по 31.01.2017 року; бухгалтерії доручено провести повний розрахунок із ОСОБА_2

Відповідно до копії Книги обліку трудових книжок та вкладишів до них (а.с.45-47) позивачу при звільнені видано його трудову книжку.

Згідно копії довідки КУ "Жмеринський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги" від 31.01.2017 року при звільненні з посади у зв'язку зі скороченням штату з ОСОБА_2 проведено розрахунок відповідно до наказу №17-ОС від 31.01.2017 року (а.с.5,32,33,48).

18.08.2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до головного лікаря КУ "Жмеринський РМЦ ПМСД" ОСОБА_5 із листом, в якому просив поновити його на роботі.

Листом №988/01ю.к. від 23.08.2017 року (а.с.7) за підписом головного лікаря КУ "Жмеринський РМЦ ПМСД" ОСОБА_5 позивача ОСОБА_2 повідомлено, що його звільнення відбулося згідно вимог чинного законодавства, бухгалтерією з ним проведено повний розрахунок.

Однак роботодавець не виконав однієї з умов гарантованих позивачу право на працю, це не запропонував ОСОБА_2 роботу в тій же КУ "Жмеринському районному медичному центрі первинної медико-санітарної допомоги" та не врахував його переважного права, відповідно до п.5 ч.2 ст.42 КЗпП України, на залишенні на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробнипцтва і праці. В матеріалах справи відсутній будь - який документ, який підтверджує надання йому такої роботи. Відсутня також письмова відмова ОСОБА_2 від запропонованої роботи.

Твердження представника відповідача про те, що головний лікар "Жмеринського районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги" пропонував ОСОБА_2 роботу, шляхом письмового звернення до сільського голови і таким чином нібито надав йому таку роботу, є помилковим оскільки роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, роботи на тому ж підприємстві, установі, оргапнізації, а не пропонувати роботу шляхом пошуку в іншій установі.

Тому в цій частині позов підлягає до задоволення.

Помилковим є розрахунок позивача щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2, суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно із п. 5 вищевказаної постанови нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до довідки від 31 01.2017 року (а.с.5) заробітна плата ОСОБА_2 за грудень 2016 р. - січень 2017 року складала 4163.64 гривень + 4163.64 гривень = 8327.28 грн., тому середньоденна заробітна плата складає: 8327.28 грн. / 42 робочі дні = 198.26 грн.

Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 01 лютого 2017 року по 14 лютого 2018 року складає 259 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2017 року по 14 лютого 2018 року складає 51349 гривень 34 копійки (259 роб. дня х 198.26 грн.).

Колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про поновлення його на роботі та стягненні з відповідача середнього заробітоку за час вимушеного прогулу в розмірі 31711,68 грн. є доведеними та підлягають до задоволення, однак в позові слід відмовити через пропуск строку виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

Про своє звільнення позивачу було відомо з 31.01.2017 року, з часу винесення наказу та отримання трудової книжки (а.с.45-47), звернувся до суду 18.09.2017 року, через 8 місяців 18 днів, поважності причин пропуску суду не надав, відсутнє також і клопотання про поновлення такого строку. Спростовуються доводи апеляційної скарги щодо нерозяснення судом ч.4 ст.10 ЦПК України (в редакції 2004 р.), наслідків вчиненння чи невчинення процесуальних дій, оскільки ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, просив суд справу розглянути без його участі (а.с.51).

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відповідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, відмовивши одночасно у позові по суті та за пропуском строку, а тому колегія суддів, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.

Доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу і підлягають до задоволення.

Встановлення таких процесуальнирх строків законом передбачено з метою дисциплінування участинків цивільного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених процесуальними законами не зловживаючи ними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав ( справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Колегія суддів, критично оцінює вимогу позивача, який в резолютивній частині апеляційної скарги просить апеляційний суд визнати пропущений ним строк на звернення до суду таким, що пропущений з поважних причин та поновити його, при цьому не наводить причини поважності пропуску цього строку, так як суд першої та апеляційної інстанцій вирішує справу у межах вимог, заявлених у суді першої інстанції. Питання про поновлення строку звернення до суду у суді першої інстанції позивачем не заявлялось, а тому відповідно до вимог ч.6 ст. 367 ЦПК України не береться до уваги і колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не роз?яснив позивачу положення ст.10 ЦПК України ( в редації 2004 року) спростовуються тим, що позивач не з?являвся в судові засідання. Судове засідання з постановлення судового рішення у справі ухвалено у його відсутність.

У разі порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до комунальної установи «Жмеринського районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги» (ОСОБА_5.) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 лютого 2018 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.