Номер провадження: 22-ц/785/2369/18
Номер провадження: 22-ц/785/2370/18
Номер провадження: 22-ц/785/2367/18
Номер справи місцевого суду: 500/4441/15-ц
Головуючий у першій інстанції Швець В.М.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Бєляєвої А.О.

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_2

представник позивача - ОСОБА_3

відповідачі - ОСОБА_4, Бросківська сільська Рада Ізмаїльського району Одеської області, приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Тетяна Іванівна

представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6

третя особа - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Бросківської сільської Ради Ізмаїльського району Одеської області, приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Тетяни Іванівни, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_7, про стягнення коштів у порядку реституції та зобов'язання вчинити певні дії за апеляційними скаргами ОСОБА_4

на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року (суддя Швець В.М.)

на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року про виправлення описок у рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року (суддя Швець В.М.)

на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 листопада 2017 року про забезпечення позову (суддя Баннікова Н.В.)

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_4, Бросківської сільської Ради Ізмаїльського району Одеської області, приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Т.І., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_7, про стягнення коштів у порядку реституції та зобов'язання вчинити певні дії. Позивач зазначав, що ОСОБА_8, від імені якої діяла ОСОБА_7 за довіреністю, отримала 45000 доларів США на виконання договору купівлі-продажу від 12 серпня 2005 року 1/10 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та з урахуванням розписки від 1 квітня 2008 року, ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, і повинна повернути кошти. Крім того, позивач вказує, що довідка сільради видана незаконно, оскільки це не входило до повноважень сільради, також приватний нотаріус не мала права відкривати спадкову справу за наведеною довідкою. Посилаючись на ці обставини, позивач просив задовольнити позов (а.с. 127-132 т. 2).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_7, яка одночасно є представником відповідача ОСОБА_4, позовні вимоги не визнала.

Відповідачі сільрада та приватний нотаріус надали до суду заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутності.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Бросківської сільської Ради Ізмаїльського району Одеської області, приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Т.І., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_7, про стягнення коштів у порядку реституції та зобов'язання вчинити певні дії задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у порядку реституції 1201688,69 грн., але в межах вартості 1/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, отриманого ОСОБА_4 у спадщину від ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано довідку №2620 від 14 листопада 2016 року, видану Бросківською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, про місце проживання ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, незаконною. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Питання щодо забезпечення позову розглядалося судами неодноразово.

Під час розгляду справи, представник ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спадкове майно та зупинення вчинення нотаріальних дій в рамках спадкової справи щодо видачі або відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_4

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року, заява ОСОБА_2 була задоволена, накладено арешт на спадкове майно, до складу якого входить 1/10 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а також зупинене вчинення нотаріальних дій приватного нотаріуса в рамках спадкової справи після смерті ОСОБА_8

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.09.2017 року ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року була скасована з передачею питання про забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді 02 листопада 2017 року ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2017 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову було задоволено частково, та накладено арешт на спадкове майно, до складу якого входить 1/10 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

В іншій частині в задоволенні заяви ОСОБА_2 було відмовлено.

Після ухвалення рішення, 17 жовтня 2017 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про виправлення описок у рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_4 про виправлення описок у рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року задоволено частково. Вказано у мотивувальній частині рішення на сторінці другій рішення у першому абзаці у 16 та 19 рядках, у другому абзаці у 3 рядку та у третьому абзаці у 2 рядку дату замість 23 липня 2015 року правильно 23 червня 2015 року. В інший частині у задоволені заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Також не погоджуючись з ухвалами суду про забезпечення позову, та про виправлення описок, ОСОБА_4 подала апеляційні скарги, в яких просить ухвали суду скасувати, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам й вимогам закону.

В порядку п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення на апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення та ухвал суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області договір не був визнаний дійсним та не було застосовано двосторонню реституцію, а відповідачка ОСОБА_4, як спадкоємиця ОСОБА_8, на сьогоднішній день не згодна повернути в добровільному порядку кошти, сплачені позивачем за придбання магазину, тому суд вирішив, що позов ОСОБА_2 в частині стягнення грошових коштів в порядку реституції з ОСОБА_4, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

З таким висновком, колегія суддів не погоджується в повній мірі, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, передбачено, що Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 220 ЦК України, передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 12.08.2005 року рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/10 частини домобудівні, розташованого по АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частину домобудівні (магазин) розташованого по АДРЕСА_1 (а.с. 21-22 т. 1).

Згідно з рішенням суду, ОСОБА_2 з ОСОБА_8, уклали 04.08.2005 року у простій письмовій формі договір - купівлі продажу 1/10 частину домобудівні (магазин) розташованого по АДРЕСА_1, однак ОСОБА_8 ухилялась від нотаріального посвідчення цього договору (а.с. 21 т.1).

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 14 грудня 2011 року, рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 12.08.2005 року, та ухвала апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2011 року, якою рішення залишено без змін скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 52-53, 56-57 т. 1).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.09.2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про визнання права власності на нежитлове приміщення було відмовлено (а.с. 130-132, 160-161, 162 т. 1).

Під час розгляду даної справи, судами було встановлено, що 04.08.2005 року у простій письмовій формі між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, був укладений договір купівлі-продажу 1/10 частини будинку (магазину), розташованого по АДРЕСА_1 за 50 000 гривень (а.с. 131 т. 1).

Згідно з договором 12.08.2005 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, остання отримала від ОСОБА_2 40000 доларів США (еквівалент 202 000 гривень), за продаж магазину, який належить її матері ОСОБА_8, розташованого по АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_7 на підставі довіреності № 2595 від 11.06.2003 року, гроші були отримані під залог магазину до 12.08.2006 року (а.с. 23 т. 1).

ОСОБА_7 12.05.2005 року, взяла у борг у ОСОБА_2 гроші у розмірі 45000 доларів США під 2,5% щомісячно. 12.05.2005 року за рішенням суду визнано право власності на магазин, який ОСОБА_2 поверне після повернення грошових коштів отриманих ОСОБА_7, що підтверджується розпискою від 01.04.2008 року (а.с. 24 т.1).

Відповідно до доручення від 11.06.2003 року, яке посвідчено нотаріусом та зареєстровано у реєстрі 2595, ОСОБА_8 уповноважує ОСОБА_7 керувати та розпоряджатися всім майном, що належить ОСОБА_8 Строк дії доручення до 11.06.2006 року (а.с. 25 т. 1).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_8, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було відмовлено. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 липня 2015 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 року (а.с. 47-48, 138-139 т. 1).

Судом встановлено, що договір, укладений 12.08.2005 року, не є договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с. 23 т. 1).

Договір від 12.08.2005 року та розписка від 01.04.2008 року складені не на підтвердженні договору позики, а пов'язані з переходом права власності на магазин, розташований по вул.. 28 Червня, 57 кут Пушкіна, 50 (а.с. 23, 24,48 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла (а.с. 205 т. 1).

ОСОБА_8 за своє життя склала заповіт 13.05.2011 року, яким 1/10 частини будинку (магазину), розташованого по АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_4 (а.с. 65 т. 2).

ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріусу Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області з заявою про прийняття спадщини, після смерті бабусі ОСОБА_8, яка була посвідчена секретарем Бросківської сільської ради (а.с. 57, 58 т.2).

В остаточній редакції позовних вимог ОСОБА_2, в обґрунтуванні свого позову посилається на те, що рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 12.08.2005 року він набув право власності 1/10 частини будинку (магазину), розташованого по АДРЕСА_1 за 50 000 гривень, яке в подальшому було скасовано, та при новому розгляді рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нежиле приміщення магазину - відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 вересня 2015 року, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2015 року залишено без змін.

З цього моменту, як вважає ОСОБА_2 в нього виникло право на витребування безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США від ОСОБА_7, яка діяла на той час на підставі доручення від ОСОБА_8

Тому ОСОБА_2 в своїх остаточно заявлених позовних вимогах ставить питання про застосування реституції, та повернення грошових коштів спадкоємцем ОСОБА_8, в межах спадкового майна (а.с. 127 - 130 т. 2).

Виходячи з наведеного, та враховуючи, що ОСОБА_2, заявлені позовні вимоги про застосування реституції, з тих підстав, що договір купівлі-продажу укладений між ним та ОСОБА_8, був укладений у простій письмовій формі, відповідно до ст. 220 ЦК України є нікчемним, колегія судді дійшла висновку про те, що правила ст. 216 ЦК України про застосування реституції до договору який є нікчемним не застосовуються.

За таких підстав, колегія суддів прийшла до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про застосування реституції та стягнення грошових коштів з тих підстав, що договір є недійсним, задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог, про визнання недійсним довідки про постійне проживання ОСОБА_8 на території АДРЕСА_2, яка видана Бросківською сільською радою Одеської області, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсною довідку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 будучи іноземцем, не мала посвідки на постійне проживання відповідно до інформації Ізмаїльського районного відділу ДМС України, а тому, суд прийшов до висновку про визнання цієї довідки незаконною.

Статтєю 4 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В статті 5 ЦК україни, зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однак, з позовних вимог не вбачається, яким чином виданою довідкою про місце проживання ОСОБА_8 порушаються права позивача ОСОБА_2, який в судовому засіданні апеляційної інстанції не зміг пояснити про порушення його прав саме видачою цієї довідки.

Представник ОСОБА_2 також не зміг пояснити порушення прав ОСОБА_2 виданою довідкою, та послався, що цією довідкою взагалі не порушаються права позивача, але позов був заявлений про визнання цієї довідки незаконною попереднім представником ОСОБА_2

За таких підстав, колегія суддів, дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції, визнаючи довідку незаконною не з'ясував в чому порушаються права та інтереси позивача. Також судом не було звернуто увагу, що позивачем не оскаржуються дії органу або посадової особи.

З урахуванням встановленого, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В зв'язку з наведеним, колегія суддів дійшла до висновку про те, що на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, які понесла відповідачка за подачу апеляційної скарги у розмірі 4020 гривень (а.с. 77 т. 3).

Відповідно до ст. 269 ЦПК України, питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що поставляється ухвала.

За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, про скасування ухвали про виправлення описок, колегія суддів вважає безпідставними, з тих підстав, що під час розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про те, що рішення суду до якого були внесені виправлення, підлягає скасуванню, в зв'язку з чим також підлягає скасуванню і ухвала про внесення виправлень.

Статтею 158 ч. 9 ЦПК України, передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, про скасування ухвали про забезпечення позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, з тих підстав, що під час розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню, в зв'язку з чим також підлягає скасуванню і заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 листопада 2017 року.

За таких підстав, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_4 про скасування ухвали про виправлення описки та скасування ухвали про забезпечення позову - задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_4- задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Бросківської сільської Ради Ізмаїльського району Одеської області, приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Тетяни Іванівні, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_7, про стягнення коштів у порядку реституції та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року про виправлення описок у рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року - скасувати.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 листопада 2017 року про забезпечення позову - скасувати на підставі ст. 158 ч. 9 ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено «12» листопада 2018 року.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________Ю.І. Кравець