АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 753/16522/16-ц Головуючий у 1-й інстанціїсуддя: Лужецька О.Р.

08 лютого 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Семенюк Т.А., Прокопчук Н.О.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року в справі за заявою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Відділ опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання проживання дитини разом із батьком,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком ОСОБА_3, за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Також представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом тимчасового обмеження (до вирішення даного спору у судах), ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України у супроводі ОСОБА_4 та у супроводі ОСОБА_1.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2016 заяву задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України у супроводі ОСОБА_4 та у супроводі ОСОБА_1.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1124/2018
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в забезпеченні позову. Посилається на порушення судом норм ЦПК, принципу верховенства права, проголошеного Конституцією та вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вирішення справи судом, встановленим законом. В обґрунтування своїх доводів вказує, що оскаржуваною ухвалою обмежено її особисті права. Вищезгадане питання розглянуто судом без її участі та належного повідомлення про розгляд справи. Зазначила, що такий вид забезпечення позову не передбачений нормами цивільного процесуального законодавства.

Наголошує, що не існує жодного належного доказу того, що вона намагалась будь-яким чином вплинути на права позивача, відповідача чи неповнолітньої ОСОБА_6.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 просив суд відхилити апеляційну скаргу, зазначивши, що доводи викладені в ній є необґрунтованими.

Представник ОСОБА_4 вважав апеляційну скаргу обґрунтованою та просив вирішити її на розсуд суду.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленні про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомила.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутностіапелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції враховував встановлені обставини, предмет спору і змісту заявлених вимог, характеру взаємовідносин сторін по справі та в разі задоволення позовних вимог, виконання такого рішення буде ускладненим або неможливим.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2016 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із батьком ОСОБА_3, за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 1-5). Також представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову,шляхом тимчасового обмеження (до вирішення даного спору у судах), ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України у супроводі ОСОБА_4 та у супроводі ОСОБА_1 (а. с. 99-101).

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України (чинної на час постановлення оскаржуваної ухвали), забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що забезпечення позовних вимог, може бути застосовано судом у випадку існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

ОСОБА_3 зазначив, що 18.05.2015 надав нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон у період з 19.05.2015 по 19.05.2020 у супроводі відповідача за реєстровим номером №2051 та 10.09.2015 у супроводі матері відповідача - ОСОБА_1 за №№3116, 3117.

Позивач вказує, що відповідач та її мати можуть вивезти дитину за кордон, що утруднить виконання рішення суду або зробить його неможливим.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 02.06.2016) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 7 даного Закону кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Сокуренко і Стригун проти України» від 20.07.2006 та «Лавентс проти Латвії» від 7.11.2002).

Повноваження судів при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом, у тому числі повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим кодексом заходи забезпечення позову.

Перелік заходів забезпечення позову визначено в ст.152 ЦПК.

Серед видів такого забезпечення ст. 152 ЦПК не передбачає вжиття судом тимчасового обмеження особи у виїзді за межі України.

Таким чином, відсутні правові підстави щодо ототожнення питання тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України із видами забезпечення позову, оскільки повноваження судів першої інстанції при вирішенні цивільних справ визначені Цивільним процесуальним кодексом України, у тому числі повноваженнями щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені законом «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Згідно ст. 6 цього Закону передбачено, що при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що виїзд громадян України, яким не виповнилося 16 років, можливий тільки за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними.

Також, дане обмеження передбачено Правилами перетинання державного кордону України громадянами України (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57), що виїзд з України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків допускається при наявності нотаріально посвідченої згоди другого з батьків.

За наведеного,враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенціїщодо вирішення справи судом, встановленим законом.

Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що вищезгадані обмеження були застосовані судом до особи, яка не є учасником справи та не залучалася ні судом, ні сторонами по справі.

Отже, суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов неправильних висновків з порушенням норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-376, 381-384, 389-390 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року скасувати.

Постановити нову ухвалу.

У задоволенні заяви ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 про забезпечення позову,шляхом тимчасового обмеження (до вирішення даного спору у судах), ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України у супроводі ОСОБА_4 та у супроводі ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12.02.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк