Номер провадження 2/243/735/2018
Номер справи 243/478/18
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«20» березня 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

з участю: секретаря судового засідання Кобець О.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду №19 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Святогірської міської ради Донецької області про визнання Рішення Святогірської міської ради від 28 березня 2001 року та Державного акта, виданого 15 травня 2002 року недійсними в частині розміру наданої земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою, яка в подальшому уточнювалася, до Святогірської міської ради Донецької області, про визнання Рішення Святогірської міської ради від 28 березня 2001 року та Державного акта, виданого 15 травня 2002 року недійсними в частині розміру наданої земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 11 січня 2001 року його мати ОСОБА_2 подарувала йому житловий будинок по вулиці Шевченко під № 17, що знаходиться на земельній ділянці Святогірської міської ради Донецької області.

Договір дарування оформлений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 113/2а.

Після отримання будинку у дар, він звернувся до Святогірської міської ради із Заявою про приватизацію земельної ділянки на якій знаходиться будинок. ОСОБА_4 з даними Словянського міськрайонного відділу земельних ресурсів, площа земельної ділянки складала 0,0853 га.

Рішенням виконкому Святогірської міської ради від 28 березня 2001 року № 41 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність» йому була передана у приватну власність земельна ділянка розміром 0,0853 га для ведення власного господарства.

На підставі цього рішення 15 травня 2002 року йому виданий Державний акт серії ІV-ДН № 046128 на право власності на земельну ділянку цією площею.

На теперішній час він бажає розпорядитися будинком та земельною ділянкою та замовив у ТОВ «Земкадастр» м. Словянська виконати роботи щодо кадастрового знімання зовнішніх меж земельної ділянки.

При внесенні даних для електронного розрахунку та перевірки достовірності вихідних даних та співставлення з фактичними межами земельної ділянки в натурі/на місцевості виявлено, що площа земельної ділянки за адресою: вул. Шевченко 17 міста Святогірська Донецької області за фактичним користуванням становить 0,0938 га, що на 0,0085 га більше площі 0,0853 га вказаному у Державному акті на право власності на земельну ділянку, що суттєво не відповідає фактичному положенню постійних межових знаків, капітальних будівель та споруд, що впливають на фактичні розміри та площу присадибної ділянки № 17.

Для виправлення помилок, допущених у Рішенні Святогірської міської ради в частині розміру земельної ділянки, видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку розміром 0,0853 га та приведення до фактичних розмірів користування площею 0,0938 га та уточнити межі присадибних ділянок № 15 та 19 по вул. Шевченко міста Святогірська йому рекомендовано звернутися до суду.

Вартість приватизованої ним частки земельної ділянки розміром 0,0085 га, яка не увійшла до плану-схеми, складеному ТОВ «Земкадастр» і на яку він претендує становить 14 102,35 грн. (вартість грн. м.2 165,91 х 85 метрів = 14 102,35 грн.).

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій його розміщено, без зміни цільового призначення.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

ОСОБА_4 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Його мати, яка подарувала йому будинок, та він користуються земельною ділянкою, яка визначена парканом та існуючими межами. З цих підстав йому було надано Державний акт на право власності на земельну ділянку, де визначено цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На теперішній час виправити помилку, яка була допущена при видачі йому Державного акту на право власності на земельну ділянку, під час підрахунку та визначення площі земельної ділянки неможливо, оскільки Земельний кодекс України не передбачає внесення змін до виданого йому Державного акту. Тож необхідне внести зміни до Рішення Святогірської міської ради від 28 березня 2001 року № 41, в частині розміру наданої йому земельної ділянки для обслуговування будинку.

З урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати Рішення Святогірської міської ради від 28 березня 2001 року № 41 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», та Державний акт серії IV-ДН № 046128, виданий 15 травня 2002 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0853 га - недійсним в частині розміру наданої йому земельної ділянки. Визнати за ним ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку площею 0,0938 гектарів, передану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель у межах, визначених у план-схемі встановлення меж земельної ділянки, виконаної ТОВ «Земкадастр» міста Словянська Донецької області, яка розташована на землях Святогірської міської ради Донецької області по вулиці Шевченко 17 міста Святогірська Донецької області.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. 20 березня 2018 року надав суду Заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.20).

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5, який діє на підставі Ордеру серії АА № 020166 та Витягу з Договору про представництво інтересів у суді першої інстанції по цивільній справі від 22 січня 2018 року (а.с.11-12), у судове засідання не зявився. 20 березня 2018 року надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с.35).

Відповідач Святогірська міська рада, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, не зявилися. 20 березня 2018 року надали суду Заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Рішення просили винести на розсуд суду у відповідності до вимог діючого законодавства України (а.с.33).

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Святогірської міської ради Донецької області про визнання Рішення Святогірської міської ради від 28 березня 2001 року та Державного акта, виданого 15 травня 2002 року недійсними в частині розміру наданої земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

ОСОБА_4 до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

ОСОБА_4 зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 11 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 268, на праві приватної власності належить житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться у місті Словяногірську по вулиці Шевченко під номером 17 на земельній ділянці земель Словянської міської ради (а.с.6).

Право власності було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Словянська» за № 113/2а 11 січня 2001 року (а.с.6 зворот).

Відповідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДН № 046128, виданого ОСОБА_1 на підставі Рішення виконкому Словяногірської міської ради від 28 березня 2001 року № 41, йому передано у власність земельну ділянку по вул. Шевченко, 17 в м. Словяногірську площею 0,0853 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 634 (а.с.7).

ОСОБА_4 Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадастр» за вих. № 123 від 14 грудня 2017 року, відповідно до Заяви ОСОБА_1, останньому було повідомлено, що 06 листопада 2017 року були проведені робот щодо типографо-геодезичних вишукувань (кадастрових зйомок) зовнішніх меж земельної ділянки в натурі за фактичними межами (постійними межовими знаками, встановленими замовником) по вул. Шевченко, 17, м. Святогірськ Донецької області, враховуючи Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ДН № 046128 від 15 травня 2002 року за реєстром № 634, затверджений на підставі Рішення виконкому Святогірської міської ради народних депутатів від 28 березня 2001 року № 41 в результаті чого оформлено порівняльну план-схему на присадибну ділянку загальною площею 0,0938 га за фактичним користуванням.

При внесенні даних для електронного розрахунку за допомогою програмного забезпечення «AutoCAD» та Инвет-Град, перевірки достовірності вихідних даних та співставлення з фактичними межами земельної ділянки в натурі (на місцевості) виявлено, що площа вказаної присадибної ділянки за фактичним користуванням становить 0,0938 га, що на 0,0085 га більше від площі 0,0853 га у вищевказаному Державному акті на право власності на земельну ділянку. Конфігурація та лінійні розміри земельної ділянки, які вказані в плані меж земельної ділянки у вищевказаному Державному акті на право приватної власності на землю суттєво відрізняються від фактичного положення постійних межових знаків (паркану), відповідно до капітальних будівель та споруд, що впливають на фактичні лінійні розміри та площу присадибної ділянки № 17, яка в результаті обчислення складає 0,0938 га. Отже, для виправлення помилок, допущених при виготовленні Державного акту на право приватної власності на землю та приведення до фактичних розмірів користування на площі 0,0938 га присадибної ділянки № 17 по вул. Шевченко запропоновано звернутися до суду для вирішення спірного питання відповідно до ст. 158 Земельного кодексу України (а.с.9).

ОСОБА_4 ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 2 ст. 158 Земельного кодексу України визначено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

ОСОБА_4 ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

ОСОБА_4 ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час видачі позивачу державного акта на право власності на земельну ділянку) (надалі ЗК України), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (ч. 1ст. 126 ЗК України).

ОСОБА_4 з Плану схеми щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованої за адресою: Донецька область, м. Святогірськ, вул. Шевченко, 17 та Витягу № 2-15-10-0152 вбачається, що площа земельної ділянки за фактичним користуванням становить 0,0938 га, що на 0,0085 га більше площі 0,0853 га вказаному у Державному акті на право власності на земельну ділянку, що суттєво не відповідає фактичному положенню постійних межових знаків, капітальних будівель та споруд, що впливають на фактичні розміри та площу присадибної ділянки № 17.

Вартість приватизованої частки земельної ділянки розміром 0,0085 га, яка не увійшла до плану-схеми, складеному ТОВ «Земкадастр» і на яку претендує ОСОБА_1 становить 14 102,35 грн. (вартість грн. м.2 165,91 х 85 метрів = 14 102,35 грн.).

Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Отже, з моменту державної реєстрації зазначеного вище державного акта на право власності на земельну ділянку позивач набув права власника земельної ділянки, тобто права володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю.

Між тим, судом встановлено, що в повній мірі реалізувати своє право власності на земельну ділянку позивач не може, оскільки площа земельної ділянки за адресою: вул. Шевченко 17 міста Святогірська Донецької області за фактичним користуванням становить 0,0938 га, що на 0,0085 га більше площі 0,0853 га вказаному у Державному акті на право власності на земельну ділянку, що суттєво не відповідає фактичному положенню постійних межових знаків, капітальних будівель та споруд, що впливають на фактичні розміри та площу присадибної ділянки № 17.

ОСОБА_4 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952 IV від 01.07.2004 року, документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими необумовленими витратами, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформленні з порушенням вимог законодавства.

ОСОБА_4 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних та на право власності і право постійного користування землею» затвердженої наказом Держкомзему України від 04 травня 1999 рок №43 виправлення в державних актах не допускаються.

ОСОБА_4 із ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 317, 319 ЦК України закріплено права власника майна вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та вчиняти будь-які дії, які не суперечать закону, не залежно від місця його проживання та місцезнаходження майна.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

ОСОБА_4 частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України являється частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 124 Конституції України, статей 26, 30,87 - 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143 - 146, 149, 151, 153 - 158, 161, 210 та 212 Земельного кодексу України, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (відповідний правовий висновок викладено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, справа №6-319цс15).

Оскільки на теперішній час виправити помилку, яка була допущена при видачі ОСОБА_1 Державного акту на право власності на земельну ділянку, під час підрахунку та визначення площі земельної ділянки неможливо, у зв'язку з тим, що Земельний кодекс України не передбачає внесення змін до виданого йому Державного акту, суд приходить до висновку про обґрунтованість за законність позовних вимог ОСОБА_1, у звязку з чим вони підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, ст.ст. 15,16,25,328,392 Цивільного кодексу України, Пленумом Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», правовим висновком викладеним в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, справа №6-319цс15, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Святогірської міської ради Донецької області про визнання Рішення Святогірської міської ради від 28 березня 2001 року та Державного акта, виданого 15 травня 2002 року недійсними в частині розміру наданої земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати Рішення Святогірської міської ради Донецької області від 28 березня 2001 року № 41 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», та Державний акт серії IV-ДН № 046128, виданий 15 травня 2002 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0853 га - недійсними в частині розміру наданої ОСОБА_1 земельної ділянки.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку площею 0,0938 гектарів, передану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель у межах, визначених у план-схемі встановлення меж земельної ділянки, виконаної ТОВ «Земкадастр» міста Словянська Донецької області, яка розташована на землях Святогірської міської ради Донецької області по вулиці Шевченко № 17 міста Святогірська Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_6