П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року

м. Рівне

Справа №572/2166/16-ц

Провадження №22-ц/7871/363/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Ведяніна Т.О.

Рішення суду ухвалено в м. Сарни Рівненської області

Дата складання повного судового рішення невідома.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сарненського районного суду від 11 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спадкового майна в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: приватний нотаріус Овдіюк Андрій Васильович; про встановлення нікчемності заповіту як одностороннього правочину, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року в суд звернулася ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про виділ в натурі частини житлового будинку, господарських будівель та земельної ділянки. Позов мотивовано тим, що сторони мають у власності по 1/2 спірного нерухомого майна, а тому з метою виділу своєї частки в натурі вона звернулася за відповідним судовим захистом.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2, у січні 2017 року відповідачем подано зустрічний позов про встановлення заповіту нікчемним, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, скасувавши державну реєстрацію речових прав позивача. Даний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом та об'єднано в одне провадження.

В ході розгляду справи 19 січня 2017 року до участі в справі судом залучено приватного нотаріуса Овдіюка А.В. як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Рішенням Сарненського районного суду від 11 грудня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3

Зустрічний позов задоволено і визнано заповіт ОСОБА_5, що посвідчений 22 квітня 2015 року на користь позивача приватним нотаріусом Овдіюком А.В., нікчемним, визнано недійсними зі скасуванням речових прав ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Войцехович О.О. на ім'я позивача щодо такого майна:

1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями;

1/2 частки земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та споруд загальною площею 0, 1000 га (кадастровий номер НОМЕР_1);

1/2 частки земельної ділянки для індивідуального садівництва загальною площею 0, 0975 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташованих по АДРЕСА_1.

На рішення суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність і необґрунтованість, що полягають у неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про те, що спадкодавець був особою із повною цивільною дієздатністю. Тобто його волевиявлення в момент посвідчення заповіту було вільним і він дійсно мав намір заповісти частину майна позивачу. Було додержано нотаріальної форми його посвідчення, а також застосовано вимоги ч. 2 ст. 1248 ЦК України щодо наявності двох свідків при посвідченні заповіту. Тому вважає, що сама по собі правова природа зустрічного позову щодо встановлення заповіту нікчемним є помилковою, оскільки його можна віднести лише до оспорюваних правочинів.

Щодо підстав для визнання заповіту недійсним, то, на переконання автора апеляційної скарги, при його складенні та посвідченні було дотримано необхідних форми та змісту. Нотаріус, який посвідчував заповіт, вказав про дійсне та вільне волевиявлення ОСОБА_5 і пояснив, що присутність свідка ОСОБА_7, за умови присутності також і свідка ОСОБА_3 - сина ОСОБА_5, жодним чином не вплинула би на його волевиявлення.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю, ухваливши нове - про задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові.

Іншими учасниками справи чи особами, які не брали участі в справі, рішення Сарненського районного суду від 11 грудня 2017 року не оскаржувалося.

У поданому відзиві ОСОБА_3, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилався на правильність висновків суду щодо нікчемності заповіту, а тому й застосування наслідків його недійсності.

ОСОБА_8 подав відзив, де зазначав про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, а тому просив її задовольнити, скасувавши оскаржуване рішення та ухваливши нове - про задоволення первісного позову і відмову в зустрічному позові.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до пунктів 8, 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як правильно встановлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, 22 квітня 2015 року приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк А.В. посвідчив складений ОСОБА_5 заповіт. За умовами цього одностороннього правочину заповідач на випадок своєї смерті розпорядився 1/2 часткою належного йому житлового будинку з надвірними будівлями у АДРЕСА_1; 1/2 часткою належної йому земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0, 1000 га у АДРЕСА_1; 1/2 часткою належної йому земельної ділянки для ведення садівництва площею 0, 0975 га у АДРЕСА_1. Права та обов'язки на заповідане майно мали перейти до ОСОБА_2

При посвідченні заповіту були присутні двоє свідків, що обрані особисто спадкодавцем, а саме мати позивача - ОСОБА_7 та син заповідача - ОСОБА_10 (а.с. 9-9, зв.).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що було підставою для відкриття спадщини, що також сторонами не оспорюються.

30 січня 2016 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Войцехович О.О. видано три свідоцтва про право на спадщину за заповітом (спадкова справа №79/2015; зареєстровано в реєстрі за №№61, 64, 67) на користь ОСОБА_2 За цим свідоцтвом позивач набула право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 108, 2 кв.м, житловою - 61, 1 кв.м у АДРЕСА_1; 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за тією ж адресою; 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 0975 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для індивідуального садівництва за тією ж адресою (а.с. 10, 16, 24).

4 січня 2016 року відомості про набуті ОСОБА_2 права відповідно до вказаних свідоцтв внесено нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11-11, зв.; 17-17, зв.; 25-25, зв.).

В подальшому, 22 вересня 2016 року, право на решту спадкового майна - по 1/2 частці житлового будинку АДРЕСА_1, земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і індивідуального садівництва за тією ж адресою - набув на підставі свідоцтв про спадкування за законом (спадкова справа №79/2015; зареєстровано в реєстрі за №№987, 990, 993) син спадкодавця - ОСОБА_3 (а.с. 64-66).

Спірні правовідносини виникли з приводу виділу позивачем у натурі набутого спадкового майна після смерті ОСОБА_5, що перебувало у спільній частковій власності сторін, з чим був не згоден відповідач.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні справи до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав ОСОБА_3, заперечуючи проти первісного позову, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову, задовольнивши зустрічний позов.

Згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через свої фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Норми ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1253 ЦК України вказують про можливість, за бажанням заповідача або у випадках, визначених абз. третім ч. 2 ст. 1248 і ст. 1253 цього Кодексу, посвідчити заповіт при свідках, кількість яких має становити не менше як два.

Свідками не можуть бути, зокрема, члени сім'ї або близькі родичі спадкоємців за заповітом.

Оскільки один зі свідків, який був присутній при посвідченні заповіту, - ОСОБА_7 є матір'ю ОСОБА_2, тому заповіт ОСОБА_5 на користь позивача є нікчемним, правильні висновки про що зробив районний суд.

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦПК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1, 5 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Окрім того, стаття 1301 ЦК України передбачає можливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Тому за таких обставин правильним є висновок суду щодо застосування наслідків нікчемності правочину, а саме визнання недійсними трьох оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом в 1/2 частині кожне та скасуванням державної реєстрації речових прав цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про додержання процедури складання і посвідчення заповіту, а також хибності обраного способу захисту порушеного права - замість встановлення нікчемності заповіту необхідності визнання його недійсним - на увагу не заслуговують і спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про відповідність заповіту визначеним законом формі та змісту, адже вимоги ст.ст. 1253 і 1257 ЦК України вказують про протилежне. Необхідність застосування саме цих норм матеріального права до спірних правовідносин спонукало наявність обставини знаходження спадкоємця за заповітом у близьких родинних стосунках з одним зі свідків, яка була присутня при посвідченні заповіту.

Решту аргументів апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що жодним чином не свідчать про порушення судом вимог закону при ухваленні оскаржуваного рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду від 11 грудня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Повне судове рішення складено: 20.03.2018 р. о 10 год. 35 хв.

м. Рівне

Справа № 572/2166/16-ц

Провадження № 22-ц/787/363/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Хилевича С. В.

суддів:

секретар судового засідання

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено________________________________ .

Головуючий

Судді: