Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 176/2621/15-ц

провадження № 61-5170 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя - доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2016 року у складі суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є користувачем банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанк» по отриманню соціальної допомоги на утримання дитини. В березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» заблокував її картку, у зв'язку з ситуацією, яка склалася в Автономній Республіці Крим (далі - АР Крим) і вона до цього часу не може користуватися своїми коштами, які знаходяться на картковому рахунку по нарахуванню соціальної допомоги на утримання дитини в розмірі 6 554 грн 22 коп. Оскільки відповідач на звернення ОСОБА_2 про розблокування картки та сплату відповідних коштів не реагує, звернулась до суду з вищевказаним позовом.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог від 8 квітня 2016 року ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з відповідача грошові кошти в сумі 21 837 грн 45 коп., з яких: основний борг 6 554 грн 22 коп., 3% річних в сумі 393 грн 78 коп., інфляційні нарахування в сумі 4 889 грн 45 коп. та у рахунок відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 2 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача кошти в розмірі 6 554 грн 22 коп., що знаходяться на картковому рахунку, відкритого на імʼя ОСОБА_2

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 1 квітня 2014 року по 1 квітня 2016 року в розмірі 4 889 грн 45 коп. та 3 % річних від простроченої суми за період з 1 квітня 2014 року по 1 квітня 2016 року в розмірі 393 грн 78 коп.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не надано доказів законності (блокування картки) обмеження права позивача щодо розпорядження нею коштів на картковому рахунку по нарахуванню соціальної допомоги на утримання дитини.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року рішення місцевого суду в частині стягнення коштів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечує блокування банківської картки по отриманню соціальної допомоги на утримання дитини ОСОБА_2 Позивач не надала до суду належних та допустимих доказів того, що її картковий рахунок заблоковано та те, що остання позбавлена можливості зняти грошові кошти. Позивач не зверталась до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні грошовими коштами на рахунку.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник позивача просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зупинив видаткові фінансові операції по картковому рахунку по нарахуванню соціальної допомоги на утримання дитини. Що обмежило право ОСОБА_2 користуватися своїми грошовими коштами в розмірі 6 554 грн 22 коп., які знаходяться на картковому рахунку останньої. Представник позивача зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно обмежив права позивача щодо розпорядження вказаними коштами з підстав, передбачених статтею 17 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 1702-VII). Наявність вказаних обмежень з боку банку підтверджується її письмовою вимогою до ПАТ КБ «ПриватБанк» від 3 червня 2015 року щодо факту заблокування рахунку, яку відповідач отримав 9 червня 2015 року та залишив без відповіді.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 2013 року є користувачем банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 по отриманню соціальної допомоги на утримання дитини.

Випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26 листопада 2015 року підтверджено наявність у позивача вищевказаного рахунка та залишку коштів у розмірі 6 554 грн 22 коп.

Частиною першою статті 15 ЦК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказувала про те, що в березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» заблокував її картку, у зв'язку з ситуацією, яка склалася на той час в АР Крим, і ОСОБА_2 не може до цього часу користуватися своїми коштами, які знаходяться на її картковому рахунку по нарахуванню соціальної допомоги на утримання дитини.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускаються, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

На підтвердження своїх вимог щодо факту заблокування рахунка, позивач додала письмову вимогу до ПАТ КБ «ПриватБанк» від 3 червня 2015 року, що була отримана відповідачем 9 червня 2015 року та яка була залишена банком без відповіді.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обмеження її прав на розпорядження коштами на картковому рахунку. Зокрема, випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26 листопада 2015 року підтверджено наявність у позивача вищевказаного рахунка та залишку коштів у розмірі 6 554 грн 22 коп. Письмовою вимогою до ПАТ КБ «ПриватБанк» від 3 червня 2015 року, яка була отримана відповідачем 9 червня 2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, та яка була залишена банком без реагування, відсутністю доказів обов'язкового прийняття та розгляду, надання відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» на звернення, оформлене належним чином i подане у встановленому порядку, всупереч вимогам Закону України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян».

Зазначаючи у запереченні на позовну заяву, що позивач встановила ліміт на картці щодо щоденного зняття коштів, у сумі 510 грн та не зверталась до банку про зняття ліміту та відмов у видачі коштів по вищевказаній картці у банку не зафіксовано, банком у порушення вимог статей 58, 59 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Крім того, представником позивача додаткового було пояснено, що у філії ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Дніпрі його усно було повідомлено, що картка заблокована, як і усі картки, які були отримані на території АР Крим. Позивач неодноразово зверталася у телефонному режимі та особисто відвідувала філії ПАТ КБ «ПриватБанк», однак зняти кошти, навіть у присутності працівника банку не виявилося можливим, на запит позивача по картці стосовно її активності не було отримано інформації.

Банком не спростовано доводів позивача в цій частині.

Статтею 1073 ЦК України передбачені правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта, у тому числі обов'язок банку сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки у разі порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, якщо інше не встановлено законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Виходячи із положень статті 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача коштів в розмірі 6 554 грн 22 коп., що знаходяться на картковому рахунку, відкритому на імʼя ОСОБА_2, та згідно з наданим позивачем розрахунком, стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 1 квітня 2014 року по 1 квітня 2016 року та 3 % річних від простроченої суми за період з 1 квітня 2014 року по 1 квітня 2016 року.

Доводи банку, що судом першої інстанції не встановлено характер спірних правовідносин, спростовуються наданими банком до матеріалів справи доказами, зокрема розрахунком, з якого вбачається що між сторонами існують правовідносини договору банківського рахунку на підставі статті 1066 ЦК України.

Відповідно до статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції не врахував, що, банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов вірного висновку, що відповідач безпідставно заблокував картковий рахунок ОСОБА_2 На підставі викладеного дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено неправомірне, безпідставне блокування відповідачем карткового рахунку ОСОБА_2

Апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин. Крім того, зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні грошовими коштами ОСОБА_2 до суду не зверталася.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Апеляційний суд не врахував, що суд першої інстанції стягнув з відповідача грошові кошти у розмірі 6 554 грн 22 коп., що знаходяться на її картковому рахунку, а тому в додатковій вимозі про розблокування банківської картки немає необхідності та доцільності.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за саттею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Висновки суду першої інстанції відповідають принципу справедливості, ґрунтуються на матеріалах справи та забезпечують ефективне поновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2016 року скасувати.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик