Справа № 203/4135/17
31 січня 2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - Казака С.Ю.
при секретарі - Булеці А.В.
за участю представника позивача - ОСОБА_1
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Махуренко Сергій Вячеславович, про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності та реєстрацію права власності, -
06 листопада 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він 28 жовтня 2016 року на підставі договорів купівлі-продажу №1608, №1611 набув право власності на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1. 01 листопада 2017 року позивачу з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що відповідач незаконно набув право власності на зазначене нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу №1002. В подальшому позивач дізнався, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року у справі №202/2588/17 визнано право власності за ОСОБА_4 на вказане нерухоме майно, а відповідне право власності позивача на таке майно припинено, також тим же рішенням за ОСОБА_4 визнано і право власності на земельну ділянку площею 0,0255 га, на якій розташоване вищезгадане нерухоме майно. 09 жовтня 2017 року між ОСОБА_6 та відповідачем і було укладено згаданий вище договір купівлі-продажу №1002, на підставі якого відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно. 25 жовтня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська по справі №202/2588/17 винесено ухвалу, якою скасовано згадане вище заочне рішення суду від 10 травня 2017 року, що, за переконанням позивача, в силу ст.216 ЦК України зумовило і незаконність договору купівлі-продажу №1002, укладеного між ОСОБА_6 та відповідачем. З викладених підстав, посилаючись на те, що позивач є єдиним законним власником спірного нерухомого майна, яке вибуло у нього не з його волі, позивач просив суд визнати за ним право власності на таке спірне нерухоме майно, витребувавши його з незаконного володіння відповідача, а також просив скасувати відповідні записи про державну реєстрацію за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно та земельну ділянку, на якій воно розташоване, а також зареєструвати за собою право власності на спірне нерухоме майно. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав, проти розгляду справи в заочного порядку не заперечував.
Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав.
Треті особи в судове засідання також не з'явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
За викладених обставин суд, керуючись нормами ст.ст.223, 280 ЦПК України, вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до положень Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.
Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
10 травня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №202/2588/17 (провадження №2/202/1550/2017) за позовом ОСОБА_4 до ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля», ПП «ОПО», ОСОБА_2 про припинення права власності та визнання права власності ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено в повному обсязі шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно - вищевказану нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та відповідно припинено право власності ОСОБА_2 на таке нерухоме майно, а також з огляду на положення ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0255 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3. Дані фактичні обставини підтверджуються копією відповідного заочного рішення суду від 10 травня 2017 року (а.с.16-22, 56-62, 91-97, 117-120).
25 жовтня 2017 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, постановленою по справі №202/2588/17 (провадження №2-п/202/212/2017), задоволено заяву представника ДП «КБ «Південне» ім. М.К. Янгеля та скасоване заочне рішення того ж суду від 10 травня 2017 року у справі №202/2588/17 (провадження №2/202/1550/2017). Дана ухвала набрала законної сили з дня її проголошення. Викладене підтверджується копією відповідної ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2017 року (а.с.23-24, 63-64).
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Конституції України та ЦК України, ЗК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (далі - Порядок).
Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.
За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.
Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Нормами ст.41 Конституції України, ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно норм ст.ст.202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За змістом ст.ст.626, 655, 657 ЦК України, ст.81 ЗК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
За змістом норм ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ст.ст.4, 5, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п.18, 19 Порядку державній реєстрації прав підлягають в обов'язковому порядку право власності на об'єкти нерухоме майно, в тому числі на будівлі, споруди, а також на земельні ділянки шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про право власності.
Нормою ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.56 Порядку передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Нормою ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Нормою ст.330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.
Пунктом 67 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника.
Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті приведених норм законодавства, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову - шляхом задоволення всіх заявлених позовних вимог окрім вимоги про реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно - нежитлову будівлю.
Так, позивачем в поданому ним позові заявлено вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, витребування цього нерухомого майна з чужого незаконного володіння - у відповідача, як добросовісного набувача, скасування записів про державну реєстрацію на таке нерухоме майно за відповідачем, а також про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.
У відповідності ж до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України), а рішенням суду, в тому числі про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, у таких випадках не породжується, а поновлюється, підтверджується чи захищається від порушень вже наявне в позивача право власності, набуте ним раніше саме на законних підставах, однак з різних причин не визнане, заперечуване чи оспорюване відповідачем, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує право власності, чи у разі, коли об'єкт права власності вибув з володіння власника не з його волі тощо.
В останньому випадку власник майна, крім вимог про визнання за ним права власності на вибуле в нього майно на підставі ст.392 ЦК України, має захищати своє право власності шляхом пред'явлення віндикаційного позову - позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна із чужого незаконного володіння, в тому числі у добросовісного набувача (набувач, який придбав майно за відплатним договором в особи, яке не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати). Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання недійсними попередніх угод щодо спірного майна, які були вчинені після першого недійсного правочину, з яким пов'язується вибуття майна у його законного власника. При цьому у добросовісного набувача, який придбав майно за відплатним договором, це майно може бути витребуване лише вичерпному переліку випадків, які визначені законом, а саме майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, при розгляді позову про визнання (захист) права власності, поданого не з підстав ст.ст.335, 376 ЦК України, та про витребування майна із чужого незаконного володіння суд на підставі поданих сторонами доказів повинен з'ясувати, з яких саме підстав та у який спосіб сторонами у свій час набуто право власності на спірний об'єкт нерухомості, чи є такі підстави та спосіб законними, зокрема на час подання позову та розгляду справи, чи є відповідач добросовісним набувачем, з яких підстав спірне майно вибуло з володіння позивача, чи є відповідач останнім фактичним набувачем спірного майна тощо.
Як достеменно встановлено судом в ході розгляду справи на підставі наявних доказів, які не викликають в суду сумнівів щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, позивач 28 жовтня 2016 року набув право власності на спірне нерухоме майно (нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1) на підставі двох правочинів - належним чином оформлених договорів купівлі-продажу №1608 та №1611 від 28 жовтня 2016 року, ставши тим самим законним власником цього нерухомого майна. В подальшому це майно вибуло з його володіння у власність ОСОБА_4 на підставі заочного рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року, яке було винесено за відсутності ОСОБА_2, як співвідповідача, та перепродано ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09 жовтня 2017 року відповідачу разом із земельною ділянкою, на якій розташоване таке нерухоме майно. 25 жовтня 2017 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська вищевказане заочне рішення суду було скасовано, що фактично свідчить про вибуття спірного нерухомого майна з володіння ОСОБА_2 поза його волею, як власника. Такий правовий висновок суду щодо вибуття майна з володіння його власника відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 червня 2014 року у справі №6-52цс14. В свою чергу, враховуючи, що відповідач по справі зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно на підставі належним чином оформленого договору купівлі-продажу, на час укладення якого право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за продавцем - ОСОБА_4, відповідач, вочевидь, є добросовісним набувачем цього майна.
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач по справі на теперішній час є законним власником спірного нерухомого майна, його право власності фактично оспорюється відповідачем, за яким наразі, як за останнім набувачем, зберігається державна реєстрація права власності на таке спірне нерухоме майно, хоча правові підстави набуття ним цього права власності внаслідок скасування заочного рішення суду на даний час відпали, а отже таке володіння фактично є незаконним, що зумовлює виникнення у позивача права вимагати від відповідача повернення спірного нерухомого майна, а у відповідача - обов'язку здійснити таке повернення в натурі. З викладених підстав суд вважає позовні вимоги про визнання за позивачем права власності та про витребування нерухомого майна з незаконного володіння відповідача обґрунтованими, доведеними, а відтак такими, що підлягають задоволенню.
Вважає суд за необхідне задовольнити і вимогу позивача про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідача на спірну нерухомість - нежитлову будівлю та земельну ділянку, на якій розташована така будівля, оскільки відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за особою права власності є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття такою особою відповідного права власності. Натомість, як вказувалось вище, судом встановлено факт незаконності володіння на даний час відповідачем спірним нерухомим майном внаслідок того, що правова підстава, на основі якої відповідач набув право власності, наразі відпала у зв'язку зі скасуванням заочного рішення суду про визнання за ОСОБА_4 права власності на майно, яке в подальшому і було відчужено ним відповідачу по справі.
Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога про реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно - нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1, оскільки така вимога фактично є зайвою та надмірною для захисту прав позивача, в зв'язку із тим, що відповідно до наведених судом положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», достатньою підставою для внесення держаним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про право власності особи є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності, тобто дане рішення суду, яким визначається за позивачем право власності на вибуле з його володіння нерухоме майно.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір в розмірі 2773,08 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 202, 203, 316, 317, 319, 321, 328, 330, 334, 377, 387, 388, 392, 626, 655, 657, 1212 ЦК України, ст.ст.81, 120 ЗК України, ст.ст.2, 4, 5, 18, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п.18, 19, 56, 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Махуренко Сергій Вячеславович, про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності, скасування запису про державну реєстрацію права власності та реєстрацію права власності - задовольнити частково.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення суду складено 09 лютого 2018 року

Суддя С.Ю.Казак