Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 161/15679/15-ц

провадження № 61-765св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Волинської області від 6 грудня 2016 року у складі суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 161/15679/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2018 року справу № 161/15679/15-ц призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») подало до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 28 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна», яка 28 вересня 2012 року переоформлена на кредитну карту «Універсальна GOLD» із сумою кредиту 18 000 грн, зі сплатою за користування кредитом 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Станом на 31 липня 2015 року у ОСОБА_2 утворилась заборгованість у розмірі 31 899 грн 91 коп., що складається з: 18 110 грн 16 коп. заборгованості за кредитом, 10 953 грн 41 коп. заборгованості за процентами, 835 грн 39 коп. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1 494 грн 95 коп. штрафу (процентна складова), яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_2, а також 1 218 грн судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. При ухваленні рішення суд зробив висновок, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено укладення кредитного договору з ОСОБА_2

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 6 грудня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2016 року скасовано, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 31 893 грн 91 коп. заборгованості за кредитним договором. При цьому суд апеляційної інстанції зробив висновок, що поповнення ліміту коштів на кредитній картці відбувалось періодично з 2014 року по 2015 рік, що є підставою для переривання перебігу позовної давності (частина перша статті 264 ЦК України) та стягнення заборгованості.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Волинської області від 6 грудня 2016 року, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 вересня 2016 року залишити в силі. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що позивач не надав суду письмового кредитного договору, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 18 000 грн. Окрім того, його картка використовувалась як платіжна, а не виключно для розрахунків по кредиту, а тому не відбулось переривання позовної давності. Судом апеляційної інстанції не встановлено ким саме поповнювалась картка, оскільки він її використовував як розрахункову.

Колегія суддів відхиляє аргументи викладені в касаційній скарзі з наступних підстав.

Апеляційним судом встановлено, що 28 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна», яка 28 вересня 2012 року переоформлена на кредитну карту «Універсальна GOLD» із сумою кредиту 18 000 грн, зі сплатою за користування кредитом 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Після отримання кредитної картки з лімітом 18 000 грн, відповідач неодноразово використовував її як засіб розрахунку за придбані товари та знімав готівку з картки через банкомат, а також відбувалось поповнення її готівкою через термінал.

Згідно частини першої статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов'язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов'язаного суб'єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб'єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб'єкта.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Апеляційний суд встановив, що поповнення ліміту коштів на кредитній картці ОСОБА_2 відбувалось періодично: 24 червня 2014 року - 900 грн; 19 липня 2014 року - 850 грн; 23 серпня 2014 року - 950 грн; 30 вересня 2014 року - 600 грн; 14 жовтня 2014 року - 2 000 грн, а 1 жовтня 2015 року - 1 000 грн і зробив правильний висновок, що це є підставою, передбаченою частиною першою статті 264 ЦК, для переривання перебігу позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, відповідно до статті 264 ЦК, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

На підставі статті 264 ЦК, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 6 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат