Ухвала

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 753/11000/14-ц

провадження № 61-11 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Левенця Б. Б., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором

купівлі-продажу квартири.

На обгрунтування своїх вимог зазначало, що 14 лютого 1997 року між

Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична Фірма «Дарниця»

(далі - ЗАТ «Фармацевтична Фірма «Дарниця»), правонаступником якого є

ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

у м. Києві.

Пунктами 4, 5 договору передбачено, що продаж квартири здійснено за

22 277 грн 00 коп., що на момент здійснення операції складало 11 763 умовні одиниці за курсом Національного банку України на день укладання договору, які покупець зобов'язувався виплатити продавцю протягом п'ятнадцяти років з моменту укладання договору, тобто до 14 лютого 2012 року.

Посилаючись на те, що на порушення умов зазначеного договору, ОСОБА_1 не сплатила повної вартості квартири, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі

119 654 грн 50 коп., з яких: 110 869 грн 92 коп. - заборгованість за договором купівлі-продажу квартири; 8 784 грн 58 коп. - три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 14 лютого 2012 року по 5 жовтня 2014 року.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 жовтня

2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» заборгованість за договором купівлі-продажу квартири від 14 лютого 1997 року у розмірі 110 869 грн 92 коп., 8 787 грн 58 коп. - три проценти річних за користування грошовими коштами за період з 14 лютого 2012 року по 5 жовтня 2014 року, а всього - 119 654 грн 50 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обгрунтовано доведеністю позовних вимог

ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» щодо прострочення відповідачем оплати за договором купівлі-продажу в сумі 8 568 доларів США, що еквівалентно 110 869 грн 92 коп, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума грошових коштів та три відсотки річних за користування ними за період з 14 лютого 2012 року по 5 жовтня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу від 14 лютого 1997 року ОСОБА_1. сплатила повну вартість квартири АДРЕСА_2, що підтверджується квитанціями з оплати, довідкою ЗАТ «Фармацевтична Фірма «Дарниця» від 15 грудня 2000 року та квитанцією від 9 вересня 2011 року, а також сплатила 1 114 грн 00 коп. державного мита, що передбачено умовами договору.

Крім того суд зазначив, що відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу квартири відповідач зобов'язаний сплатити вартість квартири протягом

15 років, проте договір не містить посилань на його обов'язок оплати вартості квартири відповідно до курсу іноземної валюти на день платежу.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в порушення частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не взяв до уваги обставини, встановлені в рішенні апеляційного суду

м. Києва від 13 лютого 2013 року у справі №22-786-2658, зокрема, що належним виконанням зобов'язання за вказаним договором купівлі-продажу квартири слід вважати сплату суми в гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день платежу.

З наданих суду документів, за період з вересня 1995 року по вересень 2011 року, за цим договором проведені виплати на загальну суму 3 195 доларів США, з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, та встановлено заборгованість з оплати вартості квартири у розмірі 8 568 доларів США.

Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (№ 6-26110св12), яким також встановлено, що належним виконанням зобов'язання за договором слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів.

Верховний Суд України у рішенні від 30 травня 2012 року у справі № 6-29цс12, що розглядалася між тими ж сторонами щодо визнання недійсним договору

купівлі-продажу квартир та пункту договору щодо визнання недійсним ціни в умовних одиницях, зазначив, що законом не заборонено визначення розміру вартості проданої квартири у іноземній валюті.

Також заявник вказував на те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи представників ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про те, що ураховуючи інфляційні процеси в Україні, та надаючи покупцю розстрочку платежу залишку вартості квартири на 15 років, продавець, з метою зменшення можливих ризиків від знецінення національної валюти, зазначив у договорах ціну продажу квартир у національній валюті з прив'язкою її до грошового еквівалента в умовних одиницях, під яким розумілися долари США, як стабільної твердої валюти, що не суперечить діючій практиці укладення договорів, та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 1 березня 2017 року в справі № 761/1617/15-ц.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» та залишити без змін рішення апеляційного суду м. Києва

від 21 листопада 2017 року.

Відзив мотивовано тим, що апеляційним судом правильно ураховано висновки Верховного Суду України, викладені у подібних правовідносинах, відповідно до яких договором купівлі-продажу квартири встановлено вартість квартири у гривні за курсом Національного банку України еквівалентним на день укладання договору, а не на день платежів.

Оскільки умовами договору передбачено розрахунок вартості квартири у національній валюті України - гривні, і вона сплатила її у повному обсязі, вважала, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

У запереченнях на відзив та в додаткових поясненнях на касаційну скаргу

ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» зазначало, що посилання відповідача на виконання нею умов договору - сплату повної вартості квартири у сумі, визначеній у гривні, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки до договору купівлі-продажу квартири від 14 лютого 1997 року між сторонами було укладено додаткову угоду про визначення порядку розрахунків за договором, виходячи з еквіваленту гривні до долара США на момент здійснення платежу. А тому ОСОБА_1 розуміла, що умовами договору передбачено саме такий порядок розрахунків, і погодилась на нього. Рішення суду про визнання зазначеної угоди недійсною набрало законної сили 11 липня 2012 року, проте до зазначеної дати сторони виконували її умови.

Посилаючись на наведене та на те, що ОСОБА_1 не виконала умови договору купівлі-продажу квартири щодо виплати вартості квартири у повному обсязі, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» просило задовольнити касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, наданий відзив та заперечення на нього,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходить з наступного.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 лютого 1997 року між

ЗАТ «Фармацевтична Фірма «Дарниця» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_3, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р. С., зареєстрований в реєстрі за № 3у-876.

Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 22 277 грн

00 коп., що на момент здійснення операції складає 11 763 умовні одиниці за курсом Національного Банку України на день укладення договору.

Покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом

15 років з моменту укладення Договору (пункт 5 договору).

Іншого порядку визначення оплати вартості квартири умови договору не містять, а тому з'ясовуючи сутність передбаченого пунктом 4 договору порядку розрахунку між сторонами, необхідно виходити з передбаченого у таких випадках порядку розрахунку, визначених законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 169 ЦК Української PCP, чинної на час укладення спірного договору, грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частиною другою статті 533 діючого ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, як на час укладення спірного договору, так і на час його виконання, законом був передбачений однаковий порядок розрахунків, якщо у зобов'язанні було визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6- 26110св12, що набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними у частині визначення еквіваленту покупної ціни в умовних одиницях. Зазначеним судовим рішенням, у якому ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» приймало участь як позивач за основним позовом, та як відповідач за зустрічним позовом, установлено, що належним виконанням зобов'язань за договорами купівлі-продажу квартир є внесення покупцями квартир грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі

№ 22-796-2658, що набрало законної сили за позовом, зокрема,

ОСОБА_1 до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії, встановлено, що належним виконанням зобов'язань за договором купівлі-продажу слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 за договором

від 15 лютого 1997 року здійснено оплату за квартиру на загальну суму

3 195 доларів США, з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, заборгованість з оплати вартості квартири становить

8 568 доларів США.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У справі, що є предметом перегляду суду касаційної інстанції, при укладені договору купівлі-продажу сторони визначили еквівалент національної грошової одиниці в іноземній валюті - умовна одиниця, маючи на увазі долар США. Іншого порядку проведення розрахунку за квартиру умови договору не містять, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача належить стягнути суму заборгованості у гривнях, визначену за офіційним курсом до долару США на день платежу.

Про такий порядок розрахунку свідчить і укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу від 14 лютого 1997 року, якою сторони визначили порядок розрахунків за договором, зокрема, що розмір щомісячної виплати встановлюється виходячи з еквіваленту 57 умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати, яку покупець сплачуватиме протягом 15 років.

Зазначена додаткова угода у грудні 2009 року була визнана недійсною за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у зв'язку з тим, що не була нотаріально посвідчена. Разом з тим, до набрання рішенням законної сили вона сторонами виконувалася, що у сукупності з іншими у справі доказами свідчить, що сторонами було погоджено порядок визначення суми, що підлягає сплаті у гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Суд апеляційної інстанції наведені обставини не урахував, а вдався до переоцінки доказів, які не грунтується на матеріалах справи та вимогах діючого законодавства, скасувавши законне та обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, у матеріалах справи наявна окрема думка судді апеляційного суду м. Києва Невідомої Т. О., що заслуговує на увагу, у якій вона висловила свою незгоду з рішенням суду, з посиланням на статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Грошові кошти, які мав намір отримати позивач за продаж квартири, є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу. Ураховуючи висновок Європейського суду з прав людини, викладений у рішенні від 1 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України», зокрема у пункті 24, про те, що зважаючи на специфічні обставини справи, заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням, суддя вважав, що власник квартири ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», укладаючи договір купівлі-продажу в еквіваленті до долара США, як стабільної твердої валюти, та надаючи відповідачу розстрочку на 15 років у виплаті вартості квартири, мав правомірні сподівання отримати грошові кошти (гривні) відповідно до еквіваленту у доларах США на день платежу, а не на день укладення договору, а тому позбавлення його такого права судовим рішенням, є невиправданим та непропорційним втручанням у його мирне володіння майном.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому воно відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі суддів: Хопти С. Ф., Білоконь О. В., Синельникова Є. В., розглядаючи касаційну скаргу ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» (№ 61-1766ск17) на рішення апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, яким скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року про задоволення позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири та відмовлено у задоволенні зазначеного позову, дійшла іншого висновку - про відмову у відкритті касаційного провадження у зв'язку із необґрунтованістю касаційної скарги.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження колегія суддів виходила з того, що за положеннями статті 169 ЦК Української РСР, чинної на час укладення сторонами спірного договору, грошові зобов'язання повинні бути виражені й підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частин першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ураховуючи, що умовами договору не передбачено визначення суми заборгованості за офіційним курсом Національного банку України відповідної валюти на день платежу, та викладену Верховним Судом України правову позицію у постанові від 21 грудня 2016 року № 6-2134цс15, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що відповідачами сплачено повну вартість квартири, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

Про неоднакову правозастосовну практику свідчать і висновки колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. та суддів: Курило В. П., Мартєва С. Ю.,

Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач), викладені у постанові

від 28 лютого 2018 року (№ 61-253св17) за результатами розгляду касаційної скарги ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення апеляційного суду

м. Києва від 23 листопада 2017 року про відмову у задоволенні позову

ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири.

Залишаючи без задоволення касаційну скаргу ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», колегія суддів виходила з того, що відповідачами, відповідно до положень статті 169 ЦК Української РСР, чинної на час укладення спірної угоди, частини першої та другої статті 533 ЦК України виконано умови договору купівлі-продажу квартири, сплачена повна вартість квартири у національній валюті України, визначеної у пункті 4 договору, у розмірі 41 955 грн 00 коп.

При цьому колегія суддів не врахувала обставини, встановлені рішенням

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (справа № 6-26110св12) та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року, як такі, що не є преюдиційними, та послалась на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-2134цс15 від 21 грудня 2016 року та № 6-1905цс16 від 8 лютого 2017 року.

Наведені приклади свідчать про застосування судом касаційної інстанції у різних складах принципово різного підходу до вирішення справ, що випливають з одних і тих правовідносин, у яких один і той же предмет спору, і які врегульовані одними і тими ж нормами матеріального права, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом.

За змістом частини другої 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

У зв'язку з наведеним, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає необхідним передати зазначену справу на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтею 403 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири (№ 753/11000/14-ц) передати на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

'1

О.В. Ступак

Г.І. Усик