15 лютого 2018 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Балан Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування приміщеннями квартири та про визначення часток у праві спільної сумісної власності
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2017 року було відкрито провадження по даній справі та призначено до судового розгляду.
Позивач зазначив, що спірна квартира складається із трьох окремих житлових кімнат, дві з яких з балконом, житловою площею 40,5 кв. м., а також коридору, кухні, ванної кімнати та вбиральні,загальна площа квартири складає 69,1 кв.м., де він за законом має право власності на 2/3 частини спірної квартири, його частка житлової площі в квартирі складає 27,0 кв.м., а відповідач має право власності на 1/3 частини спірної квартири, та його частка житлової площі в квартирі складає 13,5 кв.м.
В судове засідання позивач не зявився, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч.4 ст.223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №516063 ОСОБА_3 померла 19.10.2015 року (а.с.8).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 лютого 2017 року, виданого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-54, позивач після смерті ОСОБА_3 отримав 1/3 частини квартири №54, яка знаходиться в будинку №20 по вул. Шишківська в м. Харкові (а.с.10).
Відповідно до технічного паспорту квартира №54, яка знаходиться в будинку №20 по вул. Шишківська в м. Харкові, загальною площею 69,1 кв.м. складається з 3-х кімнат, житловою площею 40,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 11,0 кв.м., 2-а кімната 16,7 кв.м., 3-а кімната-12,8 кв.м., а також кухні площею 7,5 кв.м., вбиральні-1,2 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбудованих шаф 04;0,4 кв.м., лоджії-7,2 кв.м.(а.с.14-16).
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У ч.1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушує інтереси сторін. Тому суд вважає, що такий порядок користування житловими кімнатами, кухнею та іншими приміщеннями квартири запропонований стороною позивача може бути закріплений судовим рішенням.
Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч.1 ст.357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Інші приміщення: кухню площею 7,5 кв.м. (прим.7), коридор площею 12,9 кв.м. (прим.1), ванну кімнату площею 2,6 кв.м. (прим.8) та вбиральню площею 1,2 кв.м. (прим.9) залишити в спільному користуванні співвласників квартири.
Суд, повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Доказів на спростування зазначеного або порушень прав та інтересів інших осіб суду не надано.
Керуючись ст.ст. 4,5,13,141,258,263,265,280 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 358, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150 ЖК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визначити частку ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: м. Харків, вул ШишівськаАДРЕСА_3, паспорт серії МК №360318 виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 13.12.1996 року) в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/3 частини цієї квартири.
Виділити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: м. Харків, вул ШишівськаАДРЕСА_3) на належні йому 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в користування житлову кімнату площею 16,7 кв.м. (прим.4).
Залишити в спільному користуванні співвласників квартири кухню площею 7,5 кв.м. (прим.7), коридор площею 12,9 кв.м. (прим.1), ванну кімнату площею 2,6 кв.м. (прим.8) та вбиральню площею 1,2 кв.м. (прим.9).
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у встановленому порядку до Апеляційного суду Харківської області протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суддя :