АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року м. Чернівці

справа № 715/1481/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І.М.

секретар Скакун К.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення сервітуту щодо нежилого приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2017 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Цуренко В. А.),

встановила:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення приміщення.

Зазначав, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1.

Вказане нерухоме майно розташоване на належній йому на праві власності земельній ділянці.

Відповідачка, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі, незаконно розмістила у приміщенні літньої кухні, відміченої в плані під літ. «Г», прилавки та завезла товар, у тому числі, алкогольні напої та цигарки та здійснює торгівельну діяльність. На його прохання звільнити приміщення літньої кухні та припинити незаконну торгівлю вона не реагує.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив усунути перешкоди у здійсненні йому права власності (володіння, користування та розпорядження) належним йому нежитловим приміщенням (літньою кухнею), яка розташована по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 звільнити вказане приміщення у десятиденний строк.

У серпні 2017 року ОСОБА_2, заперечуючи проти вимог первісного позову, пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні приміщенням та встановлення сервітуту щодо нежилого приміщення.

Зазначала, що в період з серпня 1997 року по червень 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із позивачем за первісним позовом. Від шлюбу у них є двоє дітей.

08 вересня 2003 року між нею та попереднім власником спірного нерухомого майна ОСОБА_5 було укладено договір про безоплатне користування жилим будинком, за яким до неї у користування переходить будівля літньої кухні та земельна ділянка, на якій вона розташована. Саме у зв'язку із наявністю договору від 08 вересня 2003 року вона облаштувала у приміщенні літньої кухні магазин з продажу продовольчих товарів, а дохід від реалізації продуктів харчування мешканцям села є єдиним джерелом існування її сім'ї.

Просила ухвалити рішення, яким встановити безстроковий особистий сервітут на право користування чужим майном відносно частини житлового будинку (літньої кухні) по АДРЕСА_1 для постійного користування її ОСОБА_2 та дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди їй та дітям у користуванні частиною житлового будинку (літньою кухнею), щодо якого встановлено безстроковий особистий сервітут на право користування чужим майном.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

У задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимогах відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що будівля літньої кухні не здана в експлуатацію, відповідачка неправомірно використовує її для здійснення підприємницької діяльності, порушує права позивача, як власника нерухомого майна, а тому відповідачка має бути зобов'язана звільнити літню кухню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з безпідставності цих вимог та їх невідповідності вимогам закону.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні первісного позову слід відмовити. У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

У справі встановлено, що нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №390 від 12 квітня 2017 року. Також позивачу належить земельна ділянка за вказаною адресою, площею 0,1113 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За нормою ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 з серпня 1997 року по червень 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, проживаючи у житловому будинку розташованому в АДРЕСА_1, де відповідачка користувалася та продовжує користуватися допоміжним приміщенням, а саме літньою кухнею, що є приналежністю до головної речі, а саме, житлового будинку.

Користування будинком та літньою кухнею відповідачка продовжує після розірвання шлюбу та після переходу до позивача права власності на житловий будинок у порядку спадкування.

Вимоги про необхідність зобов'язання відповідачки звільнити приміщення літньої кухні, відміченої в плані під літ. «Г» позивач обґрунтовує тим, що у цьому приміщенні відповідачка розмістила прилавки, зберігає у ньому товари, здійснює торгівельну діяльність.

Водночас у справі встановлено, і це визнається сторонами, що відповідачка користується у такий спосіб приміщенням літньої кухні з 2003 року, позивач фактично не проживає у житловому будинку, а відповідно не користується приміщенням літньої кухні.

Отже, позов ОСОБА_4 спрямований фактично не на захист його права як власника житлового будинку та господарських будівель, а на перешкоду відповідачці у користуванні спірним майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Таким чином, відповідачка як колишній член сім'ї позивача - теперішнього власника житлового будинку зберігає право користування будинком.

За правилами ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тому, поряд з користуванням житловим будинком відповідачка має право користуватися й літньою кухнею як приналежністю до головної речі.

З огляду на викладене обраний позивачем спосіб захисту права - звільнення позивачкою літньої кухні порушує права відповідачки на користування будинком та господарськими спорудами як колишнього члена сім'ї власника.

Позивач, з урахуванням характеру спірних відносин, не скористався правом заявлення вимог про усунення перешкод у користуванні спірним майном у належний спосіб, який би надавав йому можливість як власнику користуватися майном, не порушуючи права відповідачки, не ставив питання про покладення на відповідачку обов'язку не використовувати нежитлові приміщення, як приналежність до житлового будинку, не за призначенням тощо.

Указаного суд першої інстанції до уваги не взяв та безпідставно задовольнив позов ОСОБА_4 з підстав використання нею літньої кухні у підприємницькій діяльності.

Тому, на часткове задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення приміщення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_2, то апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності таких вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вимоги ОСОБА_2 про встановлення сервітуту щодо літньої кухні як приналежності до житлового будинку не відповідає указаним нормам матеріального права, є безпідставними по своїй суті, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно доводи заявниці про порушення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні спору в указаній частині є необґрунтованими.

Заявниця посилається на факт укладення договору користування літньою кухнею з попереднім власником житлового будинку від 08 вересня 2003 року, проте наявність такого договору, який стосується лише приналежності до головної речі, не дає підстав для задоволення позову про встановлення сервітуту щодо цього майна.

ОСОБА_2 зберігає право користування разом з дітьми жилим будинком, проте вимога про встановлення сервітуту для використання окремих приміщень для мети підприємницької діяльності виходить за межі призначення таких приміщень.

Суд першої інстанції при вирішення спору за зустрічним позовом безпідставно зазначив, що відповідачка здійснює підприємницьку діяльність без відповідних дозвільних документів, проте це не вплинуло на правильність по суті вирішення зустрічного позову.

Тому рішення суду першої інстанції в указаній частині слід залишити без змін.

Відповідно до норми ст. 141 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення вимог апеляційної скарги, з позивача ОСОБА_4 на користь відповідачки ОСОБА_2 слід стягнути 704 гривні - витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення приміщення скасувати.

У позові ОСОБА_4 відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 704 (сімсот чотири) гривні - витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 12 лютого 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

І. М. Литвинюк