РІШЕННЯ

іменем України

13 лютого 2018 рокуСправа №451/1106/17
Провадження № 2/451/122/18

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

з участю секретаря судового засідання Кормилюк Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_1 із вимогами, відповідно до яких, просить визнати за нею право власності на житловий будинок №22 по вулиці Зелена у с.Вузлове Радехівського району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на обставини, що 01.08.1990 року вона придбала будинок №22 по вулиці Зелена у с.Вузлове Радехівського району та оформила щодо такого усі правовстановлюючі документи.

У подальшому, в 2008 році вона оформила і право власності на земельну ділянку по вулиці Зелена,22 у с.Вузлове Радехівського району загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Таким чином, позивач, як повноправний власник нерухомого майна, здійснила ремонт будинку, під час якого було змінено площі житлових приміщень та будинку, зокрема.

У подальшому, під час оформлення правовстановлюючих документів на житловий будинок виявилося, що нерухомість нею реконструйована без належної на це дозвільної документації.

Також позивач зазначає, що житловий будинок, хоча і перебудовано без відповідних дозвільних документів, однак у відповідності до будівельних норм та розташований такий на належній їй на праві власності земельній ділянці і без порушення її цільового призначення, від так просить визнати її власником споруди.

Представник позивача надавши суду заяву із підтриманням вимог, просила розгляд справи здійснити без участі її та її довірителя (а.с.69).

Також і представник відповідача, не заперечивши вимог та надавши до суду відповідне клопотання, просив розгляд справи здійснити за його відсутності (а.с.56).

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У розумінні ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову (зміну існуючої будови) конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0,2500 га, що розташована по вулиці Зелена,22 у с.Вузлове Радехівського району та, яка передана їй для обслуговування житлового будинку (а.с.20), власником якого вона є відповідно до Свідоцтва про право особистої власності від 29.08.1990 року (а.с.7).

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Як зазначив Верховний Суд України у своєму рішенні, слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

У даному випадку, судом констатовано, що самочинна реконструкція житлової будівлі по вулиці Зелена,22 у с.Вузлове Радехівського району, хоча і проведена без належних на це дозволів, однак будинок відповідає вимогам надійності і безпечності експлуатації і такий можливо безпечно експлуатувати (а.с.13-17), тобто суд вважає, що конструктивні елементи в цілому придатні до експлуатації, відповідно порушень державних будівельних норм, стандартів і правил не виявлено.

Згідно вимог статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Даних, що реконструйована позивачем будівля без належних на те документів, порушує права та інтереси суміжних землекористувачів, судом не здобуто.

Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймаються до уваги обставини не заперечення вимог представником відповідача (а.с.56) і така позиція сторони, із врахуванням обставин констатованих судом, жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Таким чином, із врахуванням вищенаведеного та рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» №6 від 30.03.2012 року, на підставі аналізу представлених суду доказів щодо розташування будівлі (а.с.8-12), та позиції органу місцевого самоврядування, викладеної у листі за №371 (а.с.56), суд приходить до висновку, що самовільно реконструйована житлова будівля не порушує прав суміжних землекористувачів чи прав інших осіб, в тому числі і сільської ради, а тому суд у відповідності до п.5 ст.376 ЦК України вважає вимогу ОСОБА_1 правомірною, відтак наявні підстави для задоволення обґрунтованого позову в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача на користь позивача стягнути понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,12,13,81,89,258-259,263-265,279 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок №22 після реконструкції, що розташований по вулиці Зелена у с.Вузлове Радехівського району Львівської області.

Стягнути із Вузлівської сільської ради Радехівського району (с.Вузлове Радехівського району) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки с.Вузлове, вул.Зелена,22 Радехівського району 5914 гривень 22 копійки понесених нею судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийОСОБА_2