АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

06.11.2018 року м. Одеса

справа №522/7758/14-ц

провадження №22-ц/785//6374/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивачі-ОСОБА_1,

відповідачі-ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_2-ОСОБА_4,

представник апелянта ОСОБА_5-ОСОБА_6,

представник заявника ОСОБА_7-ОСОБА_8,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, до якої приєдналася ОСОБА_7, на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 липня 2014 року у складі судді Шенцевої О.П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3., в якому просив припинити право спільної часткової власності на АДРЕСА_1, загальною площею 177,2 кв.м., та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1. посилався на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2011 року у цивільній справі №2/1522/3558/11 за ним та відповідачами було визнано право власності на спірну квартиру у рівних долях - по 1/3 частині.

Зазначав, що житловий будинок, в якому знаходиться вищевказана квартира, був зданий в експлуатацію у 2010 році. Протягом тривалого часу квартира знаходилась у непридатному для проживання стані, зі спливом часу її стан погіршувався і потребував термінового ремонту.

Виходячи з таких обставин, він звернувся до інших співвласників, які погодились з необхідністю проведення ремонтних робіт в квартирі.

Посилаючись на те, що він за власний рахунок провів ремонтні роботи і привів квартиру до житлового стану, але відповідачі відмовились компенсувати йому затрати, ОСОБА_1. просив задовольнити його позов (т.1а.с.2-3).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року позов задоволено (т.1 а.с. 84).

Судове рішення мотивовано тим, що вартість проведених ОСОБА_1 ремонтних робіт перевищила вартість часток інших співвласників квартири відповідачів у справі. Оскільки позивач отримав згоду від відповідачів на проведення ремонту у спірній квартирі, то за ним необхідно визнати право власності на всю спірну квартиру, припинивши право спільної часткової власності на неї.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т.1 а.с. 117).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ( т.1 а.с.119-121 ).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року, урахуванням ухвали тогож суду від 19 жовтня 2018 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси скасовано, у позові ОСОБА_1. відмовлено (т.1 а.с.197-201, т.2а.с.113-114).

Відмовляючи у позові ОСОБА_1., колегія суддів дійшла висновку про те, що в матеріалах справи не міститься жодного доказу того, що відповідачіОСОБА_2. та ОСОБА_3 надали згоду позивачу ОСОБА_1. на здійснення ремонту всієї спірної квартири з подальшим припиненням спільної часткової власності на неї і визнання права власності на всю спірну квартиру за позивачем. Співвласник ОСОБА_1. не мав права на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, оскільки не було дотримано чотирьох обов'язкових умов, у тому числі умови одержання згоди всіх інших співвласників на проведення ремонту спірної квартири.

У липні 2018 року до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_5., який не приймав участі у розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року, змінивши обґрунтування рішення першої інстанції з підстав вказаних в апеляційній скарзі, а саме з підстав необґрунтованого посилання суду на начебто встановлений факт, що у спірній квартирі ОСОБА_1 був здійснений евроремонт, дорожчий ніж сама квартира, що не відповідає дійсним обставинам, але використовується сторонами цієї справи, як преюдиція.

Посилався на те, що він з дружиною ОСОБА_7. придбали спірну квартиру 28 квітня 2015 року без ремонту та витратили на капітальний ремонт квартири 120 000 дол. США

Зазначив, що у вересні 2017 року його дружина ОСОБА_7. отримала позовну заяву ОСОБА_2 з вимогою про витребування у неї 1/3 частку вищевказаної квартири та виселення з квартири.

У червні 2018 року аналогічну позовну заяву до суду подав ОСОБА_3 з вимогою витребувати у ОСОБА_7. 1/3 частину вищевказаної квартири, виселити її та усіх членів її родини з картири, скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру.

Посилався, що колишні співвласники квартири ОСОБА_9., ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заздалегідь спланували вивести спірну квартиру з під арешту банку, оскільки всі вони отримували кредити у «Всеукраїнському акціонерному банку», є поручителями один одного у своїх кредитних зобов'язаннях. Майнові права на спірну АДРЕСА_1 є предметом іпотеки перед «Всеукраїнським акціонерним банком» за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_3.

За твердженням апелянта, у зв'язку з цими обставинами вони звернутись до суду з позовом про визнання права власності, поділу квартиру з метою продажу її добросовісним набувачам, отримання коштів від правочину, та подальшим оскаржиенням рішення суду і поверненням квартири у власність.

Зазначав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не несли витрат по утриманню спірною квартири протягом більш трьох років та не цікавились її станом. Жодного разу після відчуження квартири у квітні 2015 року колишні співвласники не приходили до квартири.

Апелянт посилався на те, що 21 лютого 2017 року суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та погодився з доводами суду першої інстанції, що у спірній квартирі ОСОБА_1 був проведений евроремонт, дорожчий ніж сама квартира, тому судові рішення вцій частині, як першої так і апеляційної інстанції порушують його прав і інтереси, оскільки рішеннями встановлені факти, які не відповідають дійсності, на ці рішення як напреюдиційні посилаються не тільки учасники цієї справи, а також відповідач за його позовом продавець квартири ОСОБА_10, щоб уникнути фінансової відповідальності (Справа№522/23044/17, провадження №2/522/10610/17) т.1 а.с.212-219.

До апеляційної скарги ОСОБА_5. приєдналася ОСОБА_7., яка також просила скасувати рішення апеляційного суду Одескої області від 21 лютого 2017 року та направити справу до суду першої інстанції для розгляду заяви ОСОБА_2 про поновлення строків на подачу заяви про перегляд заочного рішення від 02 липня 2014 року.

Заявник звернула увагу на те, що ОСОБА_2 пропустив строк для перегляду заочного рішення, його представник ОСОБА_4 подала заяву про перегляд заочного рішення від 02 липня 2014 року тільки 30 червня 2016 року, в заяві про поновлення строку не навела жодної поважної причини пропуску строку на оскарження. Суд не розглянула заяву про поновлення строків, строки на оскарження заочного рішення не поновила, а розглянула заяву представника ОСОБА_2 з порушенням судової процедури (т.2 а.с.41-48).

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників судового процесу не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, представників подружжя ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Конституційне право на оскарження судового рішення (ст. 55 Конституції України) полягає у праві на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 352 ЦПК України учасники справи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення зі скаргою в апеляційному порядку.

Статтею 370 ЦПК України передбачено порядок розгляду апеляційних скарг, що надійшли до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи.

Так, ч.1 ст.370 ЦПК України визначено, що у разі надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Метою встановлення цього правила є надання можливості стороні після розгляду справи в апеляційному порядку оскаржити рішення суду першої інстанції, яким, як вона вважає, порушені її права, а її доводи не були враховані при розгляді апеляційної скарги іншої сторони.

Суть апеляційного провадження полягає у перевірці законності та обґрунтованості рішень суду першої інстанції, які не набули законної сили, що є способом усунення помилок, допущених судом першої інстанції.

Розгляд апеляційної скарги в порядку статті 370 ЦПК України передбачає перевірку законності судового рішення, яке набрало законної сили за наслідками розгляду попередньої апеляційної скарги.

Отже, не залежно від доведеності умов, передбачених ч.1ст. 370 ЦПК України , право на оскарження судового рішення може бути реалізоване за умови наявності у конкретній справі оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт ОСОБА_5.та заявник ОСОБА_7., яка приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_5., не є сторонами по справі за позовом ОСОБА_1. до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припиненя права спільної часткової власності. Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 02 липня 2014 року позов ОСОБА_1. задоволено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року зазначене судове скасовано, в позові ОСОБА_1. відмовлено.

В данному випадку ОСОБА_5 та ОСОБА_7., зокрема, оскаржують судове рішеня від 02 липня 2014 року, яке не стосувалося їх прав та обов'язків, оскільки вони набули право власності на спірну квартиру 28 квітня 2015 року, більш того зазначене рішення скасовано, тобто відсутній об'єкт апеляційного оскарження.

Доводи апелянта про те, що у судових рішеннях, в тому числі у рішенні суду апеляційної інстанції, є посилання на те, що у спірній АДРЕСА_1 ОСОБА_1 був проведений евроремонт, дорожчий ніж сама квартира, і це порушує їх права, до уваги не приймаються, оскільки вони могли бути доводами лише касаційної скарги на рішення апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року, правом на подачу якої ОСОБА_5 не скористався.

Відповідно до вимог ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

За таких обставин апеляційне провадження за апеляційною скаргоюОСОБА_5., до якої приєдналася ОСОБА_7., підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст.362, 368,370 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5, до якої приєдналася ОСОБА_7, на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 12 листопада 2018 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області: Г.Я.Колесніков